Постанова
Іменем України 
12 жовтня  2023 року
м. Київ
справа № 443/1124/20
провадження № 51- 1896 км 23    
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:  
 
головуючого                                                 ОСОБА_1 ,
суддів                                                             ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,     
 
за участю:
секретаря судового засідання                 ОСОБА_4 , 
прокурора                                                      ОСОБА_5 , 
захисника                                                       ОСОБА_6 ( в режимі відеоконференції),        
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Жидачівського районного суду Львівської області від 28 вересня 2022 року  та ухвалу Львівського апеляційного суду від 23 грудня 2022 року у  кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020140200000255, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки с. Заболотівці Жидачівського району Львівської області, жительки                  АДРЕСА_1 , раніше не  судимої,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого  ч. 1 ст. 286  КК України. 
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Жидачівського районного суду Львівської області від 28 вересня 2022 року ОСОБА_7 засуджено за ч.1 ст.286 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі чотирьохсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 6800 грн., без позбавлення права керувати транспортними засобами. 
Цивільний позов представника цивільного позивача задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_7 на користь законного представника малолітнього ОСОБА_8 - ОСОБА_9 20 000  грн. моральної шкоди.   
Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат у провадженні. 
Ухвалою Львівського  апеляційного суду від 23 грудня 2022 року апеляційну скаргу захисника залишено без задоволення, а   вирок  місцевого суду - без зміни.
За вироком суду встановлено, що водій ОСОБА_7 , 18 червня 2020 року,  приблизно о 19:15 год., керуючи   автомобілем   «Renault Scenic», д.н.з. НОМЕР_1 , по вул. Грюнвальдській у м.Жидачів Львівської області,  рухаючись у напрямку до                       вул. Данила Галицького, зі швидкістю близько 20 км/год, порушила вимоги пунктів 1.3., 1.5., 1.7., п.п. «б», «д» пункту 2.3, пункту 12.3. Правил дорожнього руху,  не була особливо уважна до такої категорії учасників дорожнього руху як діти, які у той час перебували на узбіччі проїзної частини дороги, ліворуч по ходу її руху, не врахувала дорожньої обстановки, відповідно не відреагувала на її зміни, чим створила загрозу життю та здоров`ю громадян, маючи об`єктивну можливість виявити малолітнього пішохода ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який знаходився на узбіччі проїзної частини дороги, ліворуч по ходу руху автомобіля, і не був закритий для огляду жодним чином, не вжила заходів до своєчасного екстреного гальмування свого транспортного засобу аж до повної зупинки, продовжила рух, не зважаючи на малолітнього пішохода, який у подальшому вибіг з узбіччя на проїзну частину дороги, пересікаючи її з ліва на право, по ходу її руху, та допустила наїзд на нього лівою боковою частиною автомобіля, внаслідок чого  малолітньому потерпілому ОСОБА_8 спричинено тілесні ушкодження середньої тяжкості.  
Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.12.3 ПДР України знаходиться в причинному зв`язку з наслідками ДТП.  
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати  судові рішення щодо ОСОБА_7 ,   а кримінальне провадження закрити. 
Зазначає, що в діях ОСОБА_7 відсутній склад інкримінованого кримінального правопорушення тому, що не доведено: наявність події ДТП; об`єктивну сторону (діяння, обстановка,  наслідки, причинний зв`язок між діянням і наслідками); а також причетність обвинуваченої до вчиненого і те, що потерпілий отримав травму в результаті  ДТП.
Вважає,  що обвинувальний вирок ґрунтується на недопустимих доказах,  а саме: протоколі огляду місця події від 18.06.2020 тому, що він не містить  даних  про місце зіткнення пішохода з автомобілем, а зафіксовано лише розташування транспортного засобу; висновку експерта від 17.07.2020 через те, що у ньому не встановлено механізм виникнення тілесних ушкоджень (перелому). Дослідження проведено лише на підставі постанови слідчого із вихідними даними, так як слідчий не зібрав у встановленому законом порядку жодних медичних документів та не надав їх експерту. Медична документація на ім`я потерпілого не відкривалась стороні захисту в порядку  ст.290 КПК України.  Експерт не проводив жодних  досліджень, а переписав у висновок дані судово-медичного обстеження; протоколі слідчого експерименту від 23.07.2020, оскільки слідча дія проведена на підставі припущень слідчого та самостійно вказаних ним показниках щодо швидкості та темпу бігу.   
Крім того,  у місцевому суді обвинувачена була позбавлена права на виступ в судових дебатах, чим порушено  ст. 364 КПК України.      
В свою чергу, суд апеляційної інстанції допущені судом першої інстанції  порушення проігнорував,   всупереч  вимог ст.404 КПК України повторно докази не дослідив, а також не перевірив належним чином доводи апеляційної скарги сторони захисту та в ухвалі відповідей на них не дав, не зазначив підстав за яких апеляційну скаргу визнано необгурнтованою, чим порушив  ст.419 КПК України.
 
Позиції інших учасників судового провадження
Від прокурора ОСОБА_10 , який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції,  надійшло заперечення у якому він, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги сторони захисту просить залишити її без задоволення. 
Аналогічну позицію висловив прокурор ОСОБА_5 в суді касаційної інстанції. 
 
Захисник ОСОБА_6 ,  в судовому засіданні, вимоги касаційної скарги підтримав та просив задовольнити.   
 
Межі розгляду  матеріалів кримінального провадження у касаційному суді
За змістом ст. 433 КПК України Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до вимог ст. 438 цього Кодексу підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. 
При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами. 
Мотиви Суду    
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно із ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Тобто, наведена норма процесуального закону вимагає від суду зробити ґрунтовну, всебічну оцінку сукупності усіх зібраних у справі доказів, співставити їх між собою та зробити остаточний висновок на підставі повного обсягу усіх досліджених доказів. Жоден окремо взятий доказ не має наперед встановленої сили. Тому, суд робить свій висновок не на окремо взятому доказі, а на сукупності доказів (як прямих, так і непрямих), які доповнюють та уточнюють один одного.
Під час розгляду даного кримінального провадження місцевий суд, дотримуючись норм ст. 94 КПК України, безпосередньо дослідив та оцінив усі докази в їх сукупності, детально виклав їх у вироку, встановив, що вони є взаємоузгодженими, належними та допустимими, доповнюють один одного та в повній мірі підтверджують висновок про доведеність вини ОСОБА_7   у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого  ч. 1 ст. 286 КК України. З такими висновками погодився й суд апеляційної інстанції. 
Суди зазначили, що вина ОСОБА_7  у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення повністю доведена: даними протоколу огляду місця ДТП від 18 червня 2020 року зі схемою  та фототаблицею до нього, у яких детально зафіксовано загальний вигляд місця ДТП та інші відомості; висновком експерта №15/2/937 від                29 липня 2020 року встановлено, що  порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.12.3 ПДР України з технічної точи зору перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із наслідками ДТП, у водія ОСОБА_7 була технічна можливість уникнути наїзду на малолітнього пішохода ОСОБА_8 шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування;  висновком експерта №15/2/818 від 08 липня 2020 року про те, що гальмівна система та система рульового керування автомобіля «Renault Scenic», д.н.з. НОМЕР_1 , знаходяться у працездатному стані; висновком судової медичної експертизи  від 17 липня 2020 року  згідно з яким потерпілий  ОСОБА_8 в результаті ДТП отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження ,які  могли виникнути 18.06.2020 внаслідок контакту з виступаючими частинами кузова автомобіля; показаннями малолітнього потерпілого ОСОБА_8 , який пояснив, що коли він переходив дорогу додому не побачив, що їде машина, яка приблизно по середині дороги переїхала йому ногу у районі ступні,  в обвинуваченій впізнає саме ту жінку, яка вийшла з автомобіля; показаннями законного представника малолітнього потерпілого -   ОСОБА_9 ,  свідків, а також іншими доказами.  
Тому неприйнятними є   твердження адвоката про недоведеність об`єктивної сторони  складу інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України.    
Диспозиція ст. 286 КК України є бланкетною і для встановлення того, чи були порушені правила безпеки дорожнього руху, необхідно звертатися до ПДР, якими регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.
 
Для встановлення наявності об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого наведеною нормою закону, має бути встановлено три обов`язкові ознаки: суспільно небезпечне діяння (порушення правил безпеки дорожнього руху), суспільно небезпечні наслідки (спричинення середньої тяжкості тілесних ушкоджень) та причинний зв`язок між діянням і наслідками.
 
При цьому належить враховувати, що злочин, передбачений ст. 286 КК України, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушення правил дорожнього руху, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 цієї статті, тобто тільки такі порушення, які є причиною настання цих наслідків, і перебувають із ними у причинному зв`язку.
 
Допущені особою, яка керує транспортним засобом, порушення ПДР можуть бути умовно поділені на дві групи: а) порушення, які самі собою (без порушення інших правил ПДР) не здатні викликати суспільно небезпечні наслідки, зазначені у ст. 286 КК України; б) порушення, які самі собою (навіть без будь-яких інших додаткових факторів) містять реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і тим самим виступають як головна, вирішальна умова, без якої наслідки не настали б і яка з неминучістю викликає (породжує) їх у конкретній ДТП, що мала місце.
 
Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити та встановити порушення ПДР, які мали місце, але водночас він повинен зазначити у вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених ст. 286 КК України, тобто, знаходилися у причинному зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли.
 
Так, органом досудового розслідування обвинуваченій ОСОБА_7 ставилося у провину порушення ряду пунктів ПДР України. Місцевий суд, в ході судового розгляду, дотримуючись вимог закону, чітко виявив, встановив та зазначив у вироку, яке саме порушення ПДР України допущене ОСОБА_7 стало причиною настання наслідків, передбачених ч. 1 ст. 286 КК України,   а також встановив, які порушення ПДР лише виконали функцію умов, що сприяли настанню  наслідків.  Зокрема, у вироку чітко зазначено, що порушення водієм ОСОБА_7   п. 12.3 ПДР знаходиться у  причинному зв`язку  з наслідками ДТП, а недотримання нею вимог  п.1.3,1.5., 1.7,              п.п. «б», «д» п.2.3 ПДР лише сприяли настанню наслідків.  
Захисник скаржиться на те, що в основу вироку покладено недопустимі докази,     зокрема, протокол огляду місця події від 18.06.2020, висновок експерта від 17.07.2020 та протокол слідчого експерименту від 23.07.2020 через те, що,  на  його думку,  ці  докази отримані з  порушенням вимог кримінального процесуального закону.   
Згідно із ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Питання допустимості доказів вирішує суд під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження. Сторони кримінального провадження під час судового розгляду мають право подавати клопотання про визнання доказів недопустимими (ст. 89 КПК України). 
Місцевий суд в ході судового розгляду належним чином дослідив усі докази у провадженні та дав їм відповідну оцінку. В свою чергу, суд апеляційної інстанції, перевіряючи доводи апеляційної скарги сторони захисту про недопустимість доказів,  не встановив порушень, про які стверджував захист. 
Що стосується недопустимості  протоколу  огляду місця події від 18.06.2020  тому, що він не містить даних про місце зіткнення пішохода з автомобілем, а зафіксовано лише розташування транспортного засобу, то суди  належним чином його оцінили та дали  у рішеннях відповідь про його допустимість.
Згідно із ч. 1 ст. 104 КПК України, у випадках, передбачених цим Кодексом, хід і результати проведення процесуальної дії фіксуються у протоколі.
Особою, яка проводила процесуальну дію, до протоколу долучаються додатки. Додатками можуть  бути, зокрема, схеми, фототаблиці (ст.105 КПК України).   
Так, хід і результати проведення огляду місця дорожньо-транспортної пригоди,  а саме по вул. Грюнвальдська, навпроти будинку №3 у м. Жидачів Львівської області, де відбувся наїзд автомобіля «Renault», д.н.з. НОМЕР_1 на пішохода,  зафіксовано у протоколі огляду місця ДТП від 18 червня 2020 року, який складений органом досудового розслідування із дотриманням вимог статей 104, 105 КПК України.  Схема місця ДТП та фототаблиця  є невід`ємними додатками до вказаного протоколу  та долучені до нього, у яких детально зазначена інформація із графічним та фотозображенням місця дорожньо-транспортної пригоди з відображенням та фіксацією на ньому всіх об`єктів та обставин, що стосуються події. Протокол слідчої дії підписаний усіма її учасниками, від яких   заяв та зауважень не надходило.  
Аналогічно  були предметом ретельної перевірки судів  попередніх інстанцій   доводи сторони захисту  про недопустимість як доказу висновку судової медичної експертизи від   17 липня 2020 року  та слушно визнані безпідставними.  
Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів, зокрема,  шляхом  отримання  висновків експертів ( ч.2 ст. 93 КПК України).  
Судами попередніх інстанцій достовірно встановлено, що залучення експерта для проведення експертизи у даному кримінальному провадженні здійснено в порядку, передбаченому статтею 243 КПК України, на підставі постанови старшого слідчого про призначення експертизи від 24.06.2020. У постанові слідчого зазначено про перебування ОСОБА_8 , на час призначення експертизи, на лікування у КНП ЛОР «ЛОДКЛ» «ОХМАТДИТ».  Водночас, із висновку експерта від 17 липня 2020  видно, що експертне дослідження проводилось у приміщенні травматологічного відділення КНП ЛОР «ЛОДКЛ» «ОХМАТДИТ» на підставі медичних документів, які були сформовані на малолітнього ОСОБА_8 за час його стаціонарного лікування з 18.06.2020 по 27.06.2020, і зберігалися у цій установі відповідно до вимог закону. 
Безпідставними є і  посилання адвоката на не ознайомлення сторони захисту із медичними документами потерпілого.  
Суд касаційної інстанції неодноразово наголошував, що порядок відкриття матеріалів регулюється ст. 290 КПК України, за змістом якої прокурор або слідчий повідомляють про надання підозрюваному та його захиснику доступу до матеріалів досудового розслідування.
Об`єднана палата ККС ВС у постанові від 27 січня 2020 року                                           (провадження №51-218 кмо 19) звертала увагу на те, що захист не позбавлений процесуальної можливості за необхідності клопотати про надання доступу до матеріалів, які досліджував експерт, на стадії виконання вимог ст. 290 КПК України.
Якщо стороною обвинувачення використано висновок експерта на підтвердження винуватості особи, саме цей висновок з детальним аналізом медичної документації має бути відкритий стороні захисту при виконанні вимог вказаної норми процесуального закону. Водночас захист не позбавлений процесуальної можливості за необхідності клопотати про надання доступу до матеріалів, які досліджував експерт. За відсутності такого клопотання, з урахуванням ст. 22 вказаного Кодексу слід розуміти, що сторона захисту, самостійно обстоюючи свою правову позицію, не вважала за доцільне скористатися на згаданій стадії провадження правом на відкриття їй також і медичної документації.
Матеріалами провадження підтверджено,  що  27.08.2020   на виконання вимог            ст.290 КПК України підозрюваній ОСОБА_7 було надано доступ до усіх матеріалів, в тому числі висновку експерта №132/2020 від 17.07.2020, при ознайомленні з яким, не порушувалось питання про надання   доступу до медичної документації потерпілого. Тому аргументи захисника ОСОБА_6 про недопустимість висновку судової медичної експертизи через порушення прав сторони захисту, є недоречними. 
Твердження адвоката  про те, що експерт не проводив жодних досліджень, лише переписав у висновок дані судово-медичного обстеження і  не встановив механізм виникнення перелому,   теж  не відповідають дійсності.
Враховуючи висновок експерта, як допустимий доказ суд  встановив, що на  підставі проведення  огляду малолітнього ОСОБА_8 , а також вивчення даних з медичної документації потерпілого, експертом зроблено висновки, що   тілесне ушкодження у ОСОБА_8 , а саме перелом  обох кісток правої гомілки в нижній третині зі зміщенням, обширні  садно та скальповані рани передньої і медіальної поверхонь правого гомілково-ступневого суглобу, могли виникнути 18.06.2020 при дорожньо-транспортній пригоді внаслідок контакту з виступаючими частинами кузова автомобіля та відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень.
Перевірялися судами попередніх інстанцій та слушно визнані безпідставними доводи сторони захисту про недопустимість протоколу слідчого експерименту від 23 липня 2020 року.  
 
Із  протоколу слідчого експерименту від 23.07.2020  встановлено,  що слідча дія була проведена за участю малолітнього ОСОБА_8 , його  законного представника ОСОБА_9 , свідка ОСОБА_7 , спеціаліста ОСОБА_11 , педагога ОСОБА_12 , понятих ОСОБА_13 , ОСОБА_14 . Також до протоколу долучено додатки:   схему, в якій схематично зображено обстановку та обставини події, а також фототаблицю, якою візуалізовано розташування транспортного засобу на проїжджій частині дороги, осіб, які беруть участь у слідчому експерименті, та їх дії, зокрема і ОСОБА_7 . Протокол слідчого експерименту підписано усіма учасниками слідчого експерименту, жодних зауважень та заяв до протоколу від них не надходило. Даних, які би давали підстави вважати, що слідчий експеримент проводився на припущеннях слідчого,  не встановлено. Порушення  вимог КПК України відсутні. 
Доводи сторони захисту про те, що у місцевому суді обвинувачена була позбавлена права на виступ в судових дебатах, належним чином перевірялись судом    апеляційної інстанції, який чітко встановив, що такі твердження не відповідають дійсності, оскільки згідно технічного запису судового засідання від 17.08.2022, після виступу захисника у судових дебатах,  обвинувачена не була обмежена у праві на участь у дебатах, однак не скористалась своїм правом на виступ. У  той же час, в суді апеляційної інстанції  обвинувачена ОСОБА_7 повністю реалізувала своє право на виступ в судових дебатах.  
Що стосується доводів  захисника ОСОБА_6  про безпідставну, на його думку, відмову апеляційного суду у   повторному  дослідженні доказів,  то такі не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону.
Положеннями ст. 404 КПК України чітко регламентовано,  що за клопотанням учасників судового провадження апеляційний суд зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, якщо суд першої інстанції дослідив їх неповністю або з порушеннями; апеляційний суд може дослідити докази, які не досліджувалися місцевим судом, виключно в разі, якщо учасники судового провадження заявляли клопотання про дослідження таких доказів під час розгляду в суді першої інстанції або якщо про них стало відомо після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Сам факт незгоди сторони з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів не є підставою для їх повторного дослідження апеляційним судом.
Захисник ОСОБА_6  під час апеляційного перегляду просив повторно  дослідити докази через неправильну, на його думку,  їх оцінку місцевим судом. З огляду на те, що сторона захисту не наводила жодних  обґрунтувань того, що докази були досліджені судом першої інстанції не повністю чи з порушеннями, а підстав, передбачених частиною третьою статті 404 КПК  України, для повторного їх дослідження апеляційним судом встановлено не було, тому суд  правомірно відмовив у повторному їх   дослідженні. При цьому обґрунтовано звернув увагу на те, що  незгода з оцінкою певних конкретних доказів не є підставою для їх повторного дослідження.
Обмежившись аналізом доказів, безпосередньо сприйнятих судом першої інстанції, апеляційний суд не порушив установленого законом порядку апеляційного розгляду. За результатами перегляду вироку, суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою зазначених доказів, даною місцевим судом, а відтак застосована ним процедура не суперечила встановленій статтею 23 КПК України засаді безпосередності судового розгляду.
Водночас, апеляційний суд у межах, установлених ст. 404 КПК України, та у порядку, визначеному ст. 405 цього Кодексу , перевірив усі доводи апеляційної скарги  сторони захисту та визнав їх необґрунтованими, навівши в ухвалі відповідно до вимог                ст.419 КПК України  мотиви на їх спростування.
Захиснику касаційній скарзі просить закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 ,  однак, виходячи із фактичних обставин справи, встановлених судами, такі підстави відсутні. А досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржених судових рішеннях з огляду на положення ст.433 КПК України не відноситься до компетенції суду касаційної інстанції.
Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування судових рішень, а тому підстав для задоволення скарги сторони захисту  немає.
У зв`язку з цим та,  керуючись статтями 434, 436,   441,442 КПК України, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення слід залишити без зміни. 

                                                                                                                                                                                                  З цих підстав Суд ухвалив:
Вирок Жидачівського районного суду Львівської області від 28 вересня 2022 року  та ухвалу Львівського апеляційного суду від 23 грудня 2022 року щодо  ОСОБА_7  залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника  - без задоволення. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                                        ОСОБА_2                                    ОСОБА_3