ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

29 листопада 2023 року 	м. Дніпро	справа № 160/13248/23	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Юрко І.В., суддів:  Білак С.В., Чабаненко С.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області  на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 липня 2023 року в адміністративній справі №160/13248/23 (головуючий суддя І першої інстанції – Серьогіна О.В.) за позовом  ОСОБА_1   до  Головного управління ДПС у Дніпропетровській області  про   визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),-

В С Т А Н О В И В :
Позивач 14.06.2023 року (згідно штампу на поштовому конверті) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому просив  визнати противоправною та скасувати повністю вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-47-58 від 14.02.2023 року у розмірі 1651,43 грн., винесену Головним управління ДПС у Дніпропетровській області.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач протиправно нарахував недоїмку з єдиного соціального внеску у розмірі 14651,43 грн. згідно із оскаржуваною вимогою, оскільки починаючи з 18.02.2010 року позивач є пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням Серія НОМЕР_1 . Отже, позивач вважає, що він звільнений від сплати єдиного внеску. Прийнята відповідачем вимога про сплату боргу (недоїмки), на його думку, є протиправною та підлягає скасуванню. 

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 липня 2023 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправними та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки)                       №Ф-47-58 від 14.02.2023 року у розмірі 14651,43 грн., винесену Головним управлінням Державної податкової служби у Дніпропетровській області.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, таким, що винесене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, висновки викладені у рішення суду першої інстанції не відповідають обставинам справи. Апелянт вказує, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги доводи відповідача та неповно з`ясовано фактичні обставини справи. В апеляційній скарзі зазначено, що позивач не є пенсіонером за віком у розумінні Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року №2464-VI.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів  статті 311 КАС України  в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву скаргу, встановила наступне. 
Позивач - ОСОБА_1 зареєстрований 11.04.2007 року як фізична особа-підприємець у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за реєстровим номером 22300000000014459. З 01.01.2013 року обліковується на спрощеній оподаткування.
Відповідач – Головне управління ДПС у Дніпропетровській області, є суб`єктом владних повноважень, який в даних правовідносинах реалізує надані йому Податковим кодексом України повноваження.
За даними  Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань  16.04.2007 року позивач взятий на облік як платник єдиного внеску у ГУ ДПС у Дніпропетровській області Нікопольська ДПІ  (м. Нікополь).
За даними ІС «Податковий блок» по ФОП ОСОБА_1 зазначено позначку «пенсіонер за віком» (пільгова пенсія згідно списку №2), дата встановлення пенсії 13.12.2009 року.
За даними інформаційної системи податкового органу, в інтегрованій картці платника (код бюджетної класифікації 7104000) ФОП ОСОБА_1 відображені наступні нарахування єдиного внеску на загальну суму 14651,43 грн., а саме:
- станом на 01.10.2013 року передано Пенсійним фондом України - 9776,75 грн. (по строку 22.04.2013 року нараховано за 1 квартал 2013 року - 1194,03 грн., по строку 23.04.2013 року нарахованою 2011 рік - 4010,30 грн., по строку 24.04.2013 року нараховано за 2012 рік - 4572,42 грн.) нарахування не сплачені;
- по строку 21.10.2013 року нараховано 1194,03 грн. за третій квартал 2013 року; нарахування не сплачені;
- по строку 20.01.2014 року нараховано 1218,67 грн. за четвертий квартал 2013 року, нарахування не сплачені;
- по строку 22.04.2014 року нараховано 1267,95 грн. за перший квартал 2014 року, нарахування не сплачені;
- по строку 10.07.2014 року нараховано 1194,03 грн. за другий квартал 2013 року, нарахування не сплачені.
Отже, станом на 22.05.2023 року за даними ІТС «Податковий блок» в ІКП по ФОП ОСОБА_1 по єдиному внеску рахується недоїмка у сумі 14651,43 грн..
14.02.2023 року ГУ ДПС у Дніпропетровській області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) Ф-47-58 на загальну суму 14651,43 грн., яку податковим органом направлено на податкову адресу платника та отримано адресатом 07.03.2023 року.
14.03.2023 року позивачем було подано скаргу до Державної податкової служби України, в якій він просив скасувати рішення Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області щодо вимоги Ф-47-58 від 14.02.2023 року на загальну суму 14 651,43 грн.
Рішенням Державної податкової служби України № 9024/16/99-00-06-02-01-06 від 12.04.2023 року залишено скаргу без розгляду.
         Не погодившись з вимогою про сплату боргу, позивач оскаржив таку вимогу до суду.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені  Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року №2464-VI  (далі по тексту - Закон №2464-VI.)
Відповідно до п.2  ст.1 Закону №2464-VI  єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок) - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Виключно  Законом №2464-VI  визначаються принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску (п.2  ст. 2 Закону №2464-VI).
Пунктом 4 частини 1  статті 4 Закону №2464-VI  та п.п.3 п. 1 розділу ІІ Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої  наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 року №449  (далі по тексту -  Інструкція №449) передбачено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі які обрали спрощену систему оподаткування.
Пунктом 5 розділу IV  Інструкції №449  встановлено, що зазначена категорія платників самостійно для себе визначає базу для нарахування єдиного внеску, яка не може бути меншою за розмір мінімальної заробітної плати, встановленої  законом  на місяць, але в розмірі, не більшому за максимальну величину бази нарахування єдиного внеску; платники сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Для платників, зазначених у підпункті 3 пункту 1 розділу II  Інструкції №449, які обрали спрощену систему оподаткування, єдиний внесок встановлюється у розмірі 22 відсотків на суму, що визначається такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Відповідно до ч.4  ст.4 Закону №2464-VI  особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого  статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до  закону  пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
При цьому, виключення з вказаної категорії осіб становлять тільки ті фізичні особи-підприємці, які добровільно беруть участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Порядок укладання договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування встановлений у ч.3  ст.10 Закону №2464-VI, а саме особи, зазначені у частині першій цієї статті, подають до органу доходів і зборів за місцем проживання відповідну заяву в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Підставою для нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на добровільних засадах є укладання договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Враховуючи, що позивач є пенсіонером та отримує пенсію за віком, а тому в силу вимог частини четвертої  статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», він звільнений від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування та не має обов`язку щодо його сплати. 
Також матеріалами справи підтверджено, що позивач не звертався із заявою про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування та відповідно укладання з ним договору про добровільну участь. Тому у позивача відсутній обов`язок щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а  відтак  існують  підстави  для  задоволення  позову,  як  вірно  зазначив  суд  першої інстанції.

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визнання противоправною та скасування вимоги про сплату боргу №Ф-47-58 від 14.02.2023 року у розмірі 14 651,43 грн.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.
Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
          
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 липня 2023 року в адміністративній справі №160/13248/23 залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 липня 2023 року в адміністративній справі №160/13248/23 залишити без змін.
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.     

Головуючий - суддя                                                                      І.В. Юрко 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      С.В. Чабаненко