П О С Т А Н О В А
   І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
21 листопада 2023 року                                                                                             м. Київ
         
Справа № 761/13662/14-ц
Провадження: № 22-ц/824/7213/2023
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,
секретарі Сакалош Б. В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Тимцяся Руслана Анатолійовича в інтересах  ОСОБА_1 
на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 листопада 2022 року, ухвалене під головуванням судді Волошина В. О.,
у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання права власності на частину квартири у порядку спадкування, 
та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування,
у с т а н о в и в:
 
У травні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи своїй вимоги тим, що 13 березня 1991 року його рідним братом ОСОБА_4 було придбано у власність квартиру АДРЕСА_1 відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації № 453 від 25 березня 1996р.) в м. Києві. Зазначена квартира була придбана ОСОБА_4 в період його перебування у шлюбі із ОСОБА_5 
18 листопада 1996 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким заповідав квартиру АДРЕСА_1 в рівних частинах позивачу та своїй дружині ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 . Після смерті ОСОБА_5 приватним нотаріусом Масюком І.Є. заведена спадкова справа. Спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_5 є: її донька-відповідачка ОСОБА_6 та чоловік спадкодавця ОСОБА_4 , який помер наступного дня після смерті дружини ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) і не встиг прийняти спадщину після своєї дружини, тому в даному випадку має місце спадкова трансмісія. Після смерті ОСОБА_4 , за заявою позивача була заведена спадкова справа у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Столярчук І. В. Він є спадкоємцем ОСОБА_4 за заповітом та єдиним спадкоємцем ОСОБА_4 за законом другої черги. До приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Масюка І. Є. ним також була подана заява про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4 ( ОСОБА_5 ). Отже, він, ОСОБА_2 , він має право на спадкування після смерті ОСОБА_4 як спадкоємець за заповітом - 1/4 частини квартири, спадкоємець в порядку спадкової трансмісії -1/4 частини квартири, спадкоємець другої черги за законом -1/4 частини квартири, тобто, всього має право на спадкування 3/4 частин квартири АДРЕСА_1 . Проте, отримати свідоцтво про право на спадщину за законом, за заповітом та в порядку спадкової трансмісії він, позивач, не має змоги, оскільки приватним нотаріусом Масюком І.Є. 23 грудня 2013 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що не підтверджено його родинні стосунки із померлим ОСОБА_4 , а також відсутні правовстановлюючі документи на ім`я померлої ОСОБА_5 на спірну квартиру АДРЕСА_1 . Приватний нотаріус Столярчук І.В. також не видає свідоцтво про право на спадщину, оскільки не підтверджено його родинні стосунки із померлим ОСОБА_4 та у зв`язку з наявністю спору між ним та ОСОБА_6 , яка вважає, що 1/2 частину квартири повинна успадкувати саме вона, як спадкоємиця ОСОБА_5 за законом. 
За наведених обставин, просив суд встановити факт, що він, позивач, є рідним братом ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за ним, ОСОБА_2 , право власності на частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (загальною площею 64,6 кв.м, жилою 33,0 кв.м.) в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 (на частину в порядку спадкової трансмісії, частину в порядку спадкування за законом та в порядку спадкування за заповітом).
У грудні 2015 року ОСОБА_3 , як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, подала до суду  позовну заяву, яка обґрунтована тим, що 13 березня 1991 року її рідним дядьком ОСОБА_4 було придбано у власність квартиру АДРЕСА_1 . 18 листопада 1996 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким заповідав квартиру АДРЕСА_1 в рівних частинах ОСОБА_2 (який також є рідним дядьком третьої особи) та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 . Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, зокрема, на квартиру АДРЕСА_1 . Спадкодавець ОСОБА_4 та її мати ОСОБА_7 були рідними братом та сестрою. ЇЇ мати ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті ОСОБА_4 приватним нотаріусом Столярчук І.В. заведена спадкова справа. З заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 звернулись ОСОБА_2 , як спадкоємець ОСОБА_4 за заповітом та спадкоємець за законом другої черги, як рідний брат; вона, ОСОБА_3 , як спадкоємиця ОСОБА_4 другої черги за законом в порядку представлення, оскільки є рідною племінницею померлого ОСОБА_4 та її померла матір ОСОБА_7 яка була його рідною сестрою та померла раніше ОСОБА_4 ; ОСОБА_6 як спадкоємиця за законом, як донька дружини ОСОБА_4 - ОСОБА_8 . 
Зазначала, що в будь-якому разі при вирішенні питання, хто є спадкоємцями за законом, враховуються такі юридичні факти, як родинні стосунки (кровна спорідненість), шлюбні відносини, усиновлення (удочеріння), перебування на утриманні спадкодавця. Свідоцтво про народження ОСОБА_4 не збереглось, тому для прийняття спадкового майна у вигляді відповідної частини квартири АДРЕСА_1 їй необхідно документально підтвердити родинні стосунки з померлим ОСОБА_4 та встановити юридичний факт щодо її родинних відносин з померлим ОСОБА_4 . Оскільки встановлення цього юридичного факту потрібно їй, третій особі, для спадкування за законом відповідної частини квартири АДРЕСА_1 , і, існує спір щодо цього майна з ОСОБА_6 та ОСОБА_2 (спадкоємцями за заповітом, за законом) та внаслідок існування спору щодо заповіту (визнання його недійсним),  просила суд визнати за собою право власності на частину спірної квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування, за законом після смерті ОСОБА_4 .
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 16 листопада 2022 року позов  ОСОБА_2 про визнання права власності на частину квартири у порядку спадкування задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 64,6 кв.м, жилою площею 33,0 кв.м., в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1218 грн.
В решті вимог первісного позову відмовлено.
Позов ОСОБА_3 про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування задоволено.
Визнано за ОСОБА_3 право власності на частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 64,6 кв.м, жилою площею 33,0 кв.м., в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 2073,13 грн з кожного.
Не погодившись з таким судовим рішенням, адвокат Тимцясь Р. А. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права просив скасувати рішення суду першої інстанції, визнавши за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 право власності на 1/8 частину квартири за кожним, в решті рішення залишити без змін. 
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що право спадкової трансмісії здійснюється на загальних підставах відповідно до ст.ст. 1268, 1269, 1270 ЦК України, тобто, в порядку та строки для прийняття спадщини. Спадкоємці ОСОБА_4 повинні були подати заяви про прийняття спадщини після ОСОБА_5 протягом строку, що залишився з дати смерті ОСОБА_4 до закінчення шестимісячного строку для прийняття  спадщини в порядку спадкової трансмісії після ОСОБА_5   ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , на наступний день після ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Отже, строк для прийняття спадщини в порядку спадкової трансмісії  після ОСОБА_5 склав 6 місяців та сплив 12.01.2013 року. ОСОБА_2 звернувся із заявою про прийняття спадщини  після смерті ОСОБА_5   ІНФОРМАЦІЯ_4 , тобто, з пропуском 6-місячног строку, встановленого для прийняття спадщини, в порядку спадкової трансмісії ОСОБА_3 такої заяви не подавала. 
Ухвалами Київського апеляційного суду від 28 березня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
В судовому засіданні адвокат Тимцясь Р. А. в інтересах ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити. 
Адвокат Крупський В. В. в інтересах ОСОБА_4 заперечив проти апеляційної скарг та просив рішення суду залишити без змін. 
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 06 серпня 1969р. в міському бюро ЗАГС м. Кіровограда був зареєстрований шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , (а.с. 10, 133 т. 1), який подружжя не розривало. Спільних дітей у шлюбі подружжя не мало.
Відповідачка ОСОБА_9 є дочкою ОСОБА_8 
ОСОБА_2 є рідним братом ОСОБА_4 , ОСОБА_3 - його племінницею.
Дані обставини, як і факт родинних відносин, встановлено постановою Верховного Суду від 09 грудня 2020р. у цивільній справі № 761/24381/14-ц.
13 березня 1991 року ОСОБА_4 , перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_5 , за договором купівлі-продажу придбав квартиру АДРЕСА_1 .
Безано- ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с. 13 т. 1).
11 липня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Масюком І.Є. була заведена спадкова справа № 04/2012. 
Спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_5 є її дочка - ОСОБА_6 та чоловік спадкодавця ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на спільне сумісне майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .
Відповідно до заповіту від 18 листопада 1996 року, ОСОБА_4 заповів квартиру АДРЕСА_1 в рівних частках ОСОБА_2 та дружині ОСОБА_5 . 
Частково задовольняючи позови, суд першої інстанції виходив із того, що у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебувала квартира  АДРЕСА_1 , а відтак частина квартири є спадковим майном, після смерті ОСОБА_5 , а, отже, відповідачка ОСОБА_6 має право на спадкування по закону з частини лише частки квартири АДРЕСА_1 , а інша частини переходить в порядку спадкування  спадкоємцям ОСОБА_4 : ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до частини першої статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
В основі спадкування за законом знаходиться принципі черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення.
Згідно статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Частинами першою, третьою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Відповідно до статті 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.
Спадкова трансмісія - це перехід права на прийняття спадщини від померлого спадкоємця, який не встиг реалізувати своє право на прийняття спадщини до його спадкоємців, тобто - перехід права, а не виникнення права на спадкування після смерті першого спадкодавця.
Право на прийняття спадщини за трансмісією у разі його виникнення реалізується на загальних підставах, із урахуванням строків, встановлених статтею 1270 ЦК України.
Встановленою є та обставина, що з моменту смерті ОСОБА_5 , а саме з ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилась спадщина у спільному сумісному майні подружжя, тобто, на частину квартири АДРЕСА_1 .
Спадкоємцями після смерті ОСОБА_5 є її донька ОСОБА_1 та чоловік ОСОБА_4 .
Посилаючись на невірний висновок суду щодо визначення часток спадкоємців у спадковому майні, скаржник посилався на той факт, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в шестимісячний строк не подали заяви про прийняття спадщини після ОСОБА_5 , а відтак не мали права на спадкування квартири АДРЕСА_1 у зв`язку із застосуванням спадкової трансмісії, як спадкоємці ОСОБА_4 .
В той же, колегія суддів зауважує, що згідно 1268 ЦК України для спадкоємців які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори.
Враховуючи, що  ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на час відкриття спадщини після  ОСОБА_5 проживали разом,  ОСОБА_4 є таким, що прийняв спадщину.
Отже, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не мали обов`язку подавати заяви про прийняття спадщини після  ОСОБА_5 , оскільки таку спадщину, а саме частину квартири АДРЕСА_1 , вже прийняв  ОСОБА_4 , а відтак ОСОБА_2 та ОСОБА_3 успадкували вказану частку квартири після смерті ОСОБА_2 .
В той же час, як убачається з матеріалів цивільної справи, ОСОБА_2   07 грудня 2012 року звернувся до нотаріальної контори з заявою щодо прийняття спадщини відповідно до вимог статті 1276 ЦК України (спадкова трансмісія)  після смерті ОСОБА_5 (т.1, а.с.127).
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що ОСОБА_1 має право на спадкування частини квартири після смерті її матері, обставин, які б вказували на те, що її частка в спадковому майні є більшою, аніж визначена судом першої інстанції, встановлено не було, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
Інших доводів на спростування висновків суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.
Колегія суддів ураховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
Апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 листопада 2022 рокупідлягає залишенню без змін, апеляційна скарга адвоката Тимцяся Р.А. в інтересах ОСОБА_1  залишенню без задоволення.
 
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу адвоката Тимцяся Руслана Анатолійовича в інтересах  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 листопада 2022 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.   
                
                Повне судове рішення складено 08 грудня 2023 року.

Головуючий                                                                                             Т. О. Невідома

Судді                                                                                                         В. А. Нежура

                                                                                                                   В. В. Соколова