ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2023 р. 	Справа № 520/4157/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.06.2023 (ухвалене суддею Бабаєвим А.І.)    по справі № 520/4157/23
за позовом               ОСОБА_1  
до              Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України                      
про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання виконати певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулося до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність Командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, яка полягає у невнесенні майора ОСОБА_1 до наказу про виплату додаткової винагороди, на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 168  від 28.02.2022 р. "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", за період часу з 01.07.2022 р. по 01.08.2022 р., з 01.09.2022 р. по 12.09.2022 р.; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити додаткову винагороду ОСОБА_1 на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 168  від 28.02.2022 р. "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", за період часу з 01.07.2022 р. по 01.08.2022 р. та з 01.09.2022 р. по 12.09.2022 р. пропорційно в розрахунку на місяць.
Рішенням Харківського  окружного адміністративного суду від 16.06.2023 р. позов задоволено. 
Не погодившись із рішенням      суду першої      інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.06.2023 р. та прийняти  нове рішення, яким у  задоволені позову відмовити у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Постанови Кабінету Міністрів України "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" № 168  від 28.02.2022 р., Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність  висновків суду обставинам справи.
          Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції  розглядає справу  в порядку письмового провадження за наявними   в справі матеріалами.
          Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
          Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
          Судовим розглядом встановлено, що   наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України № 104 від 21.04.2022 р.   ОСОБА_1 зараховано до особового складу частини.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) № 250 від 12.09.2022 р. ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини, відповідно до  за п.п. «б» п. 2 ч. 4 (за станом здоров`я, на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку).
Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України листом № 40/05/02-1507/Л-98 від 17.03.2023 р. повідомила позивача, що підстави для нарахування та виплати додаткової винагороди ОСОБА_1 за період з 01.07.2022 р. по 01.08.2022 р. та з 01.09.2022 р. по 12.09.2022 р. відсутні.
Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача, яка полягає у невнесенні позивача до наказу про виплату додаткової винагороди, на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", за період часу з 01.07.2022 р. по 01.08.2022 р., з 01.09.2022 р. по 12.09.2022 р., позивач звернувся до суду із цим позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що Військовою частиною НОМЕР_1 Східного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у невнесенні майора ОСОБА_1 до наказу про виплату додаткової винагороди, на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 р. № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", за період часу з 01.07.2022 року до 01.08.2022 року, з 01.09.2022 року по 12.09.2022 року.
          Суд апеляційної інстанції  погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
          Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 статті 2 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ “Про військовий обов`язок і військову службу” (в подальшому - Закон № 2232-XII) передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання, а саме межі реалізації військовослужбовцями своїх службових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, а також відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством.
Згідно із  ст. 1 Закону України №2011-XII  від 20.12.1991 р. “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” (в подальшому - Закон № 2011-XII), соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ч. 2  ст. 1-2 Закону № 2011-ХІІ, у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Згідно із ч. 4 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” № 168  від 28.02.2022 р. передбачено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Судовим розглядом встановлено, що відповідачем не виплачено позивачу додаткової винагороди у розмірі 30000  грн. за період з 01.07.2022 року до 01.08.2022 р. та з 01.09.2022 р. по 12.09.2022 р. 
За період з 01.07.2022 р. до 01.08.2022 р., відповідачем не виплачено спірну додаткову винагороду, оскільки   18.07.2022 р. позивач самовільно залишив місце служби та 22.07.2022 р. добровільно прибув до місця дислокації підрозділів частини, що є підставою для притягнення особи відповідальності, відповідно до ч. 5 ст. 407 КК України, що підтверджується наданою відповідачем копію витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, згідно якого 03.08.2022 зареєстровано кримінальне провадження 62022170020000546 предметом розгляду якого є самовільне залишення 18.07.2022 р.  служби ОСОБА_1 .
Проте, згідно листа Територіального управління державного бюро розслідувані розташованого у місті Полтаві повідомлено, що у провадженні Другого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Полтаві, перебували матеріали кримінального провадження № 62022170020000546 від 03.08.2022 р., за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України. Вказано, що за результатом проведеного повного, швидкого та неупередженого досудового розслідування, 03.10.2022 р., вказане кримінальне провадження закрито, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Зазначено, що у кримінальному провадженні жодній особі про підозру не повідомлялось.
Із урахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції зазначає, що   доводи апелянта, про  вчинення позивачем кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, а саме самовільне залишення місця служби позивачем не обгрунтованими  та безпідставними.
Одночасно суд зазначає, що   відповідачем, як суб`єктом владних повноважень та як заявником в кримінальному процесі, не спростовано жодними доказами того, що позивачем не вчинено кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.
Згідно із п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 р. № 168, виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Відповідно до з п. 4 Інструкції з виплати додаткової винагороди військовослужбовцям Національної гвардії України, затвердженої наказом командувача Національною гвардією України від 29.03.2022 р. № 89 «Про окремі питання виплат військовослужбовцям Національної гвардії України», на приписи якої посилався відповідач, підставою включення військовослужбовців до наказу про виплату додаткової винагороди є рапорт командира (начальника) підрозділу, що має містити інформацію про військове звання, прізвище ім`я та по-батькові, кількість днів та дати участі у бойових діях або заходах кожного військовослужбовця та підстави залучення цих військовослужбовців до бойових дій або заходів із зазначенням реквізитів конкретних документів, що підтверджують участь військовослужбовців у бойових діях або заходах.
Отже, відповідно до  Інструкції № 89  від 29.03.2022 р. підставою включення військовослужбовців до наказу про виплату додаткової винагороди є рапорт командира (начальника) підрозділу.
Проте, ані приписами постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 р., ані Інструкцією з виплати додаткової винагороди військовослужбовцям Національної гвардії України, затвердженої наказом командувача Національною гвардією України від 29.03.2022 року № 89, не передбачено такої умови для виплати додаткової винагороди, як рапорт військовослужбовця, у зв`язку із чим для  вищевказаної додаткової винагороди за період з 01.09.2022 р. по 12.09.2022 р.,   позивач ОСОБА_1 мав звернутися з відповідним рапортом на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 НГУ є не обгрунтованити.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції, погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовані та підлягають задоволенню.
Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням     вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до     ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.06.2023.2023 - без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням     норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі       Руїс Торіха проти Іспанії  (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної  інстанції  вважає, що ключові аргументи апеляційної  скарги отримали достатню оцінку. 
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
          Керуючись ст. ст.     243,     308,     311,     316,     322,     325,     326,     328,     329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 16.06.2023 по справі № 520/4157/23 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена у касаційному порядку  до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	О.А. Спаскін    Л.В. Любчич