ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
19 жовтня 2023 року
м. Київ
справа № 456/3434/18
провадження № 51-2416 км 22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
захисника                                        ОСОБА_6 ,
засудженого                                   ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 08 липня 2022 року і захисника ОСОБА_8 на вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 02 лютого 2022 року й ухвалу Львівського апеляційного суду від 08 липня 2022 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018140130000434, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Лисовичі, жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 02 лютого 2022 року ОСОБА_7 засуджено за п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі.
До набрання вироком законної сили суд залишив запобіжний захід щодо ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою.
Також суд у вироку прийняв рішення про долю речових доказів і розподіл процесуальних витрат.
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 23 березня 2018 року в період з 05:00 до 07:18, перебуваючи за місцем свого проживання в будинку АДРЕСА_1 , під час розпивання спиртних напоїв, у ході конфлікту із сином ОСОБА_9 і його товаришем ОСОБА_10 , що виник раптово на ґрунті особистих неприязних стосунків, діючи з умислом на вбивство вказаних осіб, ножем завдав ОСОБА_10 двох ударів у грудну клітку в ділянку серця, одного удару в ділянку правої пахви, шість ударів у ділянку спини, у результаті чого смерть останнього настала від колото-різаних проникаючих поранень грудної клітки, з ушкодженням серця та лівої легені, що призвело до гострої крововтрати. Крім того, ОСОБА_7 , реалізуючи зазначений умисел, завдав ОСОБА_9 ножем трьох ударів у ділянку шиї і двох ударів у ділянку спини, у результаті чого смерть останнього настала від гострої зовнішньої кровотечі внаслідок колото-різаного проникаючого поранення шиї з пошкодженням сонної артерії.
Львівський апеляційний суд ухвалою від 08 липня 2022 року залишив без змін вирок місцевого суду.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. На обґрунтування своїх вимог зазначає про порушення права на захист внаслідок неефективної правової допомоги захисника й участі в апеляційному розгляді в режимі відеоконференції. Також він вказує, що суди врахували докази, які були зібрані з порушеннями вимог кримінального процесуального закону, а саме результати слідчого експерименту, судово-психіатричної експертизи і комплексного психофізіологічного дослідження із застосуванням спеціального технічного засобу щодо показань свідка. Крім того, вважає, що поза увагою судів залишилися аргументи сторони захисту про порушення, допущені під час його затримання, і застосування щодо нього недозволених методів. Водночас ОСОБА_7 стверджує, що призначення йому покарання у виді довічного позбавлення волі суперечить Рішенню Конституційного Суду України № 6-р(ІІ)/2021.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Суть його аргументів переважно зводиться до того, що місцевий суд необґрунтовано ухвалив обвинувальний вирок, оскільки прямі докази винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення відсутні, а досліджені судом докази було зібрано з порушеннями кримінального процесуального закону. Стверджує, зокрема, про незаконне затримання ОСОБА_7 , проведення з ним слідчих дій без роз`яснення його процесуальних прав та із застосуванням недозволених методів примусу. Зазначає про допущені порушення кримінального процесуального закону під час огляду житла, слідчого експерименту, судово-медичної експертизи, комплексного психофізіологічного дослідження із застосуванням спеціального технічного засобу - комп`ютерного поліграфа. Крім того, захисник не погоджується з оцінкою судами показань потерпілої, свідків і засудженого, а також з урахуванням судом окремих доказів, які, на його думку, є неналежними. Водночас захисник вказує і на те, що під час призначення ОСОБА_7 покарання не було враховано обставин, передбачених ст. 20 КК України. На ці порушення, як зазначив захисник, апеляційний суд не звернув уваги, постановивши рішення, яке не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Позиції інших учасників судового провадження
Під час касаційного розгляду засуджений ОСОБА_7 і його захисник ОСОБА_6 просили задовольнити касаційні скарги з викладених у них підстав.
Прокурор ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення касаційних скарг сторони захисту і вважала, що судові рішення є законними й обґрунтованими.
Мотиви Суду
Згідно з положеннями ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції, згідно зі ст. 438 КПК України, є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412 - 414 цього Кодексу. Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів попередніх інстанцій та виходить із фактичних обставин, встановлених ними.
Статтею 412 КПК України передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості й умотивованості судового рішення, вбачається, що: законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За вимогами ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, якими він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Таким чином, у разі залишення поданої скарги без задоволення апеляційний суд повинен переконливо аргументувати свою позицію, адже справедливість засудження не має викликати сумну. Формальний апеляційний перегляд є несумісним із закріпленими у статтях 2, 7 КПК України завданнями та загальними засадами кримінального провадження.
Тобто у своєму рішенні апеляційний суд повинен проаналізувати доводи скаржника і, зіставивши їх із фактичними даними, наявними у справі, дати на них вичерпну відповідь.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що мета викладення мотивів рішення полягає в тому, щоб показати сторонам, що їх почули. Це зобов`язує суд обґрунтовувати свої міркування об`єктивними аргументами і дотримуватися прав сторін. Хоча суд не мусить надавати відповідь на кожне порушене питання, проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені в цій справі, було вивчено.
До того ж суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК України), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК України. Водночас у певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Однак апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 , наведених законодавчих приписів не дотримався.
Так, ОСОБА_7 і його захисник ОСОБА_8 , не погодившись з обвинувальним вироком місцевого суду, подали апеляційні скарги, у яких просили його скасувати з підстав невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неповноти судового розгляду. Стверджували, що покладені в основу вироку докази є неналежними і недостатніми для підтвердження висунутого ОСОБА_7 обвинувачення. Також посилалися на те, що низку доказів отримано внаслідок істотного порушення прав і свобод ОСОБА_7 , а тому вони є недопустимими.
Зокрема, захисник в апеляційній скарзі стверджував про те, що ОСОБА_7 зранку 23 березня 2018 року був доставлений до приміщення відділу поліції і надалі протягом дня за його участю було проведено слідчі дії, що, на думку захисника, свідчить про його фактичне затримання. Проте, як зазначив захисник, орган досудового розслідування під час цього затримання не виконав вимог ст. 208 КПК України, не роз`яснив ОСОБА_7 його процесуальних прав, зокрема права на захист, а згодом під час оформлення протоколу вказав, що затримання відбулося лише о 17:20 23 березня 2018 року.
Водночас сторона захисту в апеляційних скаргах посилалася і на те, що під час незаконного, на їхню думку, утримання у відділі поліції в м. Моршині щодо ОСОБА_7 були застосовані недозволені методи фізичного примусу. Засуджений і його захисник, обґрунтовуючи свої доводи, послалися на висновок судово-медичної експертизи від 26 березня 2018 року № 61, згідно з яким у  ОСОБА_7 було виявлено тілесні ушкодження, а саме: рану долоні лівої кисті, садна тильної поверхні основних фаланг 2,3,4-го пальця, садна ребра долоні правої кисті, які могли утворитися від дії твердих предметів з обмеженими травмуючими поверхнями, за давністю спричинення можуть відповідати даті 23 березня 2018 року і належать до легких тілесних ушкоджень.
З урахуванням наведеного сторона захисту наполягала на недопустимості зібраних у такий спосіб доказів.
Так, ст. 29 Конституції України гарантує право кожної людини на свободу та особисту недоторканність і передбачає, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах і в порядку, встановлених законом.
Згідно зі ст. 207 КПК України ніхто не може бути затриманий без ухвали слідчого судді, суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 2 ст. 176 КПК України затримання є тимчасовим запобіжним заходом, яке застосовується з підстав та в порядку, визначеному цим Кодексом.
Як зазначено у ст. 208 КПК України, уповноважена службова особа має право без ухвали слідчого судді, суду затримати особу, підозрювану у вчиненні злочину, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі, лише у випадках: якщо цю особу застали під час вчинення злочину або замаху на його вчинення; якщо безпосередньо після вчинення злочину очевидець, у тому числі потерпілий, або сукупність очевидних ознак на тілі, одязі чи місці події вказують на те, що саме ця особа щойно вчинила злочин; якщо є обґрунтовані підстави вважати, що можлива втеча з метою ухилення від кримінальної відповідальності особи, підозрюваної у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого корупційного злочину, віднесеного законом до підслідності Національного антикорупційного бюро України.
За приписами ст. 209 КПК України особа є затриманою з моменту, коли вона силою або через підкорення наказу змушена залишатися поряд із уповноваженою службовою особою чи в приміщенні, визначеному уповноваженою службовою особою.
Матеріалами кримінального провадження підтверджено, що після внесення о 09:34 23 березня 2018 року відомостей до ЄРДР за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, щодо ОСОБА_7 та ще двох осіб було проведено медичне освідування, відібрано зразки змивів рук, зрізи нігтьових частин для проведення експертиз, а також у службовому кабінеті Стрийського ВП ГУНП у Львівській області проведено огляд місця події, під час якого вилучено їхній одяг. Після цього о 19:50 складено протокол затримання ОСОБА_7 та зазначено час його фактичного затримання «17:20». 
Отже, на виконання приписів кримінального процесуального закону апеляційний суд повинен був перевірити в контексті наведених вище аргументів сторони захисту додержання порядку отримання доказів 23 березня 2018 року за участю ОСОБА_7 . Однак апеляційний суд не дав жодної оцінки цим та похідним від них доказам, обмежившись формальною вказівкою, що всі докази, покладені в основу вироку, не викликають сумнівів у їх допустимості.
Крім того, апеляційний суд, залишивши без задоволення апеляційні скарги засудженого і його захисника, не зазначив жодних підстав, з яких він визнав необґрунтованими їхні доводи про застосування до ОСОБА_7 недозволених методів під час його перебування у приміщенні відділу поліції 23 березня 2018 року.
Зважаючи на положення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за обставин, коли особа висуває небезпідставну скаргу на жорстоке поводження з нею, а саме застосування недозволених методів під час проведення слідства та дізнання, у поєднанні із загальним обов`язком держави за ст. 1 Конвенції, слід провести ефективне офіційне розслідування. Це означає, що таке розслідування повинно бути ретельним, а органи влади завжди повинні добросовісно намагатися з`ясувати те, що трапилося, і не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки для закриття кримінальної справи або використовувати такі висновки як підставу для своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Яременко проти України», «Вергельський проти України», «Олексій Михайлович Захарків проти України» та «Нечипорук і Йонкало проти України»).
Забезпечення перевірки заяви про застосування недозволених методів шляхом проведення уповноваженим органом офіційного розслідування щодо можливих порушень прав людини, гарантованих статтями  27, 28 Конституції України, є обов`язковим. Однак із матеріалів кримінального провадження вбачається, що жодної перевірки за заявою ОСОБА_7 про застосування до нього недозволених методів слідства не проводилося та відповідного процесуального рішення за наслідками такої перевірки не приймалося.
Також із матеріалів кримінального провадження слідує, що засуджений і його захисник в апеляційних скаргах, із наведенням конкретних аргументів, зазначили про порушення вимог кримінального процесуального закону під час огляду місця події (належного ОСОБА_11 житла), судово-медичної експертизи щодо ОСОБА_7 , комплексного психофізіологічного дослідження із застосуванням спеціального технічного засобу - комп`ютерного поліграфа щодо показань свідка. Сторона захисту наполягала і на тому, що у кримінальному провадженні не здобуто прямих доказів винуватості ОСОБА_7 у кримінальному правопорушенні, не доведено його суб`єктивної сторони. Водночас засуджений і захисник стверджували, що у вироку місцевий суд безпідставно послався на низку доказів (деякі висновки експертиз, показання свідків та письмові докази), які, на їхню думку, не містять жодних об`єктивних даних щодо факту вчинення ОСОБА_7 інкримінованого кримінального правопорушення, тобто є неналежними.
Проте суд апеляційної інстанції всупереч приписам ст. 419 КПК України, залишивши апеляційні скарги без задоволення, не перевірив цих доводів, не навів переконливих мотивів для їх спростування та не зазначив підстав, з яких визнав їх необґрунтованими. Натомість апеляційний суд в ухвалі лише перерахував назви доказів, наведених у вироку місцевого суду, не надавши їм оцінки в контексті аргументів сторони захисту, і формально констатував, що на підставі цих доказів у їх сукупності погоджується з висновком місцевого суду про винуватість ОСОБА_7 у кримінальному правопорушенні. Однак зі змісту такого судового рішення апеляційного суду не ясно, чи кожен із зазначених доказів, проти врахування яких заперечувала сторона захисту, підтверджує або спростовує винуватість ОСОБА_7 у кримінальному правопорушенні та чи дійсно вони були зібрані з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.
Отже, апеляційний суд порушив вимоги ст. 419 КПК України і не перевірив доводів сторони захисту, натомість обмежився лише загальною фразою та цитуванням позиції місцевого суду про доведеність вини засудженого за п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, не зазначивши власних висновків із цього приводу, що є явно недостатнім для переконливості мотивів, з яких виходив суд апеляційної інстанції під час постановлення ухвали. Перевірка наведених доводів має суттєве значення і формальний підхід до цього, без надання обґрунтованих відповідей із посиланням на відповідні вимоги кримінального процесуального закону, є неприпустимим.
Допущені апеляційним судом порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними, оскільки перешкодили цьому суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, а тому ухвала підлягає скасуванню на  підставі п. 1 ч. 1 ст.  438 КПК України з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Водночас доводи, наведені в касаційній скарзі ОСОБА_7 , про те, що він був позбавлений ефективного захисту через неналежну правову допомогу захисника, є непереконливими.
Ефективність захисту не є тотожною досягненню за наслідками судового розгляду бажаних для обвинуваченого результатів, а полягає в наданні йому належних і достатніх можливостей з використанням власних процесуальних прав та кваліфікованої юридичної допомоги, яка в передбачених законом випадках є обов`язковою, захищатися від обвинувачення в передбачений законом спосіб. Подальша незгода обвинуваченого з раніше обраними та узгодженими з  адвокатом позицією і тактикою захисту не свідчить про його неефективність.
З матеріалів справи встановлено, що під час досудового розслідування до участі у кримінальному провадженні було залучено захисника за призначенням ОСОБА_12 . Надалі під час судового розгляду ОСОБА_7 заявив клопотання про заміну захисника, яке суд першої інстанції задовольнив (т. 2, а.с. 112 - 115). Водночас у вказаному клопотанні ОСОБА_7 вказав про залучення для його захисту саме адвоката ОСОБА_8 і в подальшому, користуючись послугами цього захисника, будучи обізнаним зі своїми правами, зокрема правом на заміну захисника, заяв про призначення йому іншого захисника не подавав, на дії адвоката ОСОБА_8 не скаржився, від послуг останнього не відмовлявся, а вперше заявив про неналежне виконання ним своїх обов`язків лише в касаційній скарзі.
Однак об`єктивних даних про неналежне виконання захисником професійних обов`язків адвоката, яке б могло призвести до істотного обмеження прав ОСОБА_7 , передбачених ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України, ст. 20, частинами 3, 4 ст. 42 КПК України, у матеріалах справи немає. Натомість із цих матеріалів убачається, що захисник на виконання приписів ст. 47 КПК України в судах першої та апеляційної інстанцій активно використовував засоби захисту, передбачені цим Кодексом та іншими законами України, зокрема ставив запитання, подавав свої зауваження й заперечення під час дослідження доказів, заявляв клопотання про проведення процесуальних дій, про зміну запобіжного заходу щодо  ОСОБА_7 , оскаржив вирок місцевого суду й ухвалу апеляційного суду в порядку, передбаченому КПК України.
Крім того,ОСОБА_7 , зазначивши в касаційній скарзі, що захисник ОСОБА_13 зайняв позицію на погіршення його становища, не вказав, у чому це, на його думку, мало прояв. З матеріалів кримінального провадження даних на підтвердження таких заяв засудженого також не вбачається.
З цих підстав доводи ОСОБА_7 про те, що захисник не надав йому належної правової допомоги, є неспроможними.
Не підтвердилися матеріалами кримінального провадження й доводи, наведені в касаційній скарзі засудженого, про порушення його права на захист у зв`язку з участю в судовому провадженні в суді апеляційної інстанції в режимі відеоконференції.
Так, само собою проведення процесуальних дій у режимі відеоконференції під час судового провадження не суперечить вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, нормам національного законодавства (ст. 336 КПК України) та є прийнятною формою участі в судовому розгляді, яка не свідчить про порушення принципів його справедливості й публічності.
Як убачається з матеріалів справи, в апеляційній скарзі ОСОБА_7 , який перебував під вартою, заявив про своє бажання брати участь у судовому розгляді і просив доставити його до зали суду.
Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, згідно з п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Законом України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні із 05:30 24 лютого 2022 року введено воєнний стан строком на 30 діб, який надалі був продовжений.
Суд апеляційної інстанції, розглянувши зазначене вище клопотання ОСОБА_7 про участь у судовому провадженні, в ухвалі від 21 квітня 2022 року прийняв рішення про забезпечення його участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції під час трансляції з приміщення установи виконання покарань, у якій перебував ОСОБА_7 , пославшись на те, що це забезпечить оперативність судового розгляду, оскільки в умовах воєнного стану не здійснюється конвоювання обвинувачених до суду.
На час апеляційного розгляду 08 липня 2022 року набрав чинності Закон України від 14 квітня 2022 року № 2201-IX «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо удосконалення порядку здійснення кримінального провадження в умовах воєнного стану», яким доповнено ч. 2 ст. 336 КПК України, котра в новій редакції передбачає, що суд не має права прийняти рішення про здійснення дистанційного судового провадження, в якому поза межами приміщення суду перебуває обвинувачений, якщо він проти цього заперечує, крім випадків здійснення дистанційного судового провадження в умовах воєнного стану.
Зі звукозапису судового засідання апеляційного суду від 08 липня 2022 року слідує, що ОСОБА_7 не висловив жодних заперечень ані щодо своєї участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції, ані щодо перебування із захисником у різних приміщеннях під час апеляційного розгляду. Крім того, ОСОБА_7 не повідомив апеляційному суду, що має вади слуху, матеріали кримінального провадження таких даних також не містять. Зі звукозапису судового засідання не вбачається жодних ознак, що внаслідок фізичних вад ОСОБА_7 не мав можливості чути, що відбувається в залі судового засідання, та стежити за ходом судового розгляду, оскільки він брав активну участь у його процесі, відповідав на всі запитання суду, давав пояснення, виступав у судових дебатах та звертався з останнім словом. Водночас у касаційній скарзі засудженого не наведено аргументів, які би свідчили про те, що будь-які його фізичні вади ускладнювали можливість повноцінно брати участь у судовому розгляді, захищатися від обвинувачення, а тому сама собою його участь в апеляційному розгляді в режимі відеоконференції автоматично не вказує на його нездатність повною мірою реалізувати свої права.
Також у матеріалах справи немає даних, які б свідчили про те, що будь-які обставини перешкоджали захиснику відвідати обвинуваченого в установі попереднього ув`язнення або мати з ним конфіденційне спілкування.
Отже, обставини, за яких ОСОБА_7 дистанційно брав участь у розгляді цього кримінального провадження, жодним чином не ставили захист у невигідне положення порівняно з іншими учасниками судового розгляду, і це не спричинило порушення права на справедливий суд.
Таким чином, ОСОБА_7 використав як підставу для оскарження судових рішень зазначені обставини, тоді як вони не були предметом обговорення під час судового розгляду. За результатами перевірки таких доводів колегія суддів дійшла висновку, що в цьому випадку участь ОСОБА_7 в апеляційному розгляді дистанційно в режимі відеоконференції і перебування із захисником у різних приміщеннях не вплинуло на ефективність їх участі в судовому процесі і жодним чином не перешкодило реалізувати обвинуваченому свої права, зокрема право на захист.
Що стосується інших доводів засудженого і його захисника, наведених у касаційних скаргах, зокрема про невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і його особі внаслідок суворості, то, враховуючи підстави скасування ухвали апеляційного суду, їх перевірка на стадії касаційного перегляду не здійснюється, оскільки відповідні аргументи сторони захисту також підлягають перевірці під час нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Таким чином, зважаючи на доводи та вимоги, наведені в касаційних скаргах засудженого і його захисника, скарги слід задовольнити частково.
Під час нового розгляду кримінального провадження апеляційному суду необхідно врахувати викладене, ретельно, з використанням усіх процесуальних можливостей, перевірити доводи сторін і обставини, що становлять предмет доказування в цьому кримінальному провадженні, та з дотриманням положень гл. 31 КПК України ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції розглядає питання про обрання запобіжного заходу під час скасування судового рішення і призначення нового розгляду в суді першої чи апеляційної інстанції.
За змістом вироку місцевого суду ОСОБА_7 було залишено без зміни запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили, а тому, скасовуючи судове рішення, суду касаційної інстанції необхідно визначитися стосовно обрання запобіжного заходу.
Враховуючи, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, не вирішуючи наперед питання про його винуватість чи невинуватість, з метою попередження ризику переховування обвинуваченого від суду, оскільки він не може не усвідомлювати ймовірність повторного визнання його винуватості за висунутим йому обвинуваченням, колегія суддів вважає за необхідне обрати обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів.
Керуючись статтями 433, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
у х в а л и в :
Касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 і захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.
Ухвалу Львівського апеляційного суду від 08 липня 2022 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Обрати щодо ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто з 19 жовтня до 17 грудня 2023 року.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді
 
ОСОБА_14                                        ОСОБА_2                                      ОСОБА_3