Постанова
Іменем України                                 
 
04 жовтня 2023 року
м. Київ
 
справа № 761/902/21
провадження № 61-1159св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Фаловської І. М., 
 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Пророка В. В., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи: 
 
позивач - ОСОБА_1 ,
 
відповідачі:  ОСОБА_2 , приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Варава Роман Сергійович, Державне підприємство «Сетам», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Хаус»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 листопада 2021 року в складі судді Притули Н. Г. та постанову Київського апеляційного суду від 26 грудня 2022 року в складі колегії суддів: Желепи О. В., Кравець В. А., Мазурик О. Ф., 
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Варави Р. С., Державного підприємства «Сетам» (далі - ДП «Сетам»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Хаус» (далі - ТОВ «ФК «Інвест-Хаус»), про визнання недійсними електронних торгів та витребування майна з незаконного володіння.
 
В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначив, що 12 липня 2007 року між ним та ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» було укладено кредитний договір № 286, за умовами якого він отримав кредит у сумі 50 000,00 доларів США зі строком повернення до 12 липня 2011 року.Кредит надавався на придбання автомобіля Mersedes-Benz S500L, 2003 року випуску.
 
На підставі договору від 25 квітня 2019 року право вимоги за кредитним договором перейшло від ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» до ТОВ «ФК «Інвест Хаус».
 
30 липня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Л. М. вчинено виконавчий напис за № 557, за яким запропоновано стягнути з  ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Інвест Хаус» грошові кошти в розмірі                 1 275 567,50 грн згідно з кредитним договором від 12 липня 2007 року № 286. Виконавчий напис зареєстрований у реєстрі за № 557.
 
01 серпня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва                      Варавою Р. С. розпочате виконавче провадження № 59696742 з виконання виконавчого напису нотаріуса, у межах якого виконавцем були винесені постанови про арешт і розшук майна боржника та про передачу майна на зберігання іншому зберігачу.
 
Не погоджуючись із виконавчим написом нотаріуса, 05 листопада 2019 року                    ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовною заявою про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, а також подав заяву про забезпечення позову.
 
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 11 листопада 2019 року в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено. 
 
Вказана ухвала оскаржена ОСОБА_1 в апеляційному порядку.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 28 січня 2020 року ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 11 листопада 2019 року скасовано,  заяву про забезпечення позову задоволено частково, зупинено стягнення за виконавчим написом нотаріуса.
 
Однак під час перебування справи в суді апеляційної інстанції приватним виконавцем вчинялися виконавчі дії та 16 грудня 2019 року проведені електронні торги, за результатами яких було реалізовано належний йому транспортний засіб марки Mersedes-Benz S500L, 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , колір чорний,                  № шасі (кузова, рами):  НОМЕР_2 , переможцем аукціону став ОСОБА_2 
 
19 жовтня 2020 року Шевченківський районний суд міста Києва ухвалив рішення, яким визнав таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений 30 липня                       2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Л. М. та зареєстрований у реєстрі за № 557.
 
Позивач вказує, що визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, є підставою для визнання недійсними електронних торгів з реалізації належного йому транспортного засобу та як наслідок - витребування автомобіля з володіння  ОСОБА_2 , який не є добросовісним набувачем транспортного засобу.
 
Враховуючи наведене, позивач просив  суд:
 
визнати недійсними електронні торги з реалізації транспортного засобу марки Mersedes-Benz S500L, 2003 року випуску, колір чорний, № шасі (кузова, рами):  НОМЕР_2 , протокол проведення електронних торгів № 453997                         від 16 грудня 2019 року та акт про проведення електронних торгів від 23 грудня                  2019 року в рамках виконавчого провадження ВП № 59696742; 
 
витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на його користь вказаний транспортний засіб.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24 листопада 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 26 грудня                     2022 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що наявність підстав для визнання недійсними торгів має встановлюватися судом саме на момент їх проведення. Позивач взагалі не вказував на порушення порядку реалізації арештованого майна, які могли мати місце при проведенні торгів і вплинули на їх результат. 
 
При цьому судове рішення про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, ухвалено 19 жовтня 2020 року, а прилюдні торги з реалізації належного позивачеві транспортного засобу проведені 16 грудня 2019 року, тобто на момент проведення електронних торгів виконавчий напис нотаріуса був чинний.
 
Крім того, позивач не довів, що спірний автомобіль перебуває у володінні саме           ОСОБА_2 , з огляду на те, що згідно з відповіддю Територіального сервісного центру МВС від 01 вересня 2021 року № 1248, 27 березня 2021 року на підставі договору купівлі-продажу від 24 березня 2021 року відбулася перереєстрація спірного транспортного засобу на  ОСОБА_4 . 
 
Аргументи учасників справи
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
 
19 січня 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , засобами поштового зв`язку, звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 грудня 2022 року у цій справі, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України. 
 
Зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував статтю 388 ЦК України без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2022 року у справі № 450/4257/20 та від 20 січня 2021 року у справі № 127/14089/18.
 
Вказує, що визнання виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого була проведена примусова процедура продажу предмета застави на електронних торгах, таким, що не підлягає виконанню, є підставою для визнання електронних торгів недійсними.
 
Доводи відзиву на касаційну скаргу
 
У березні 2023 року приватний виконавець Варава Р. С. подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив її залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.
 
Провадження в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 березня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України. 
 
У березні 2023 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.
Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами встановлено, що 12 липня 2007 року між ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та  ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 286, за умовами якого банк надав позивачу кредит у сумі 50 000,00 доларів США, строком повернення до                         12 листопада 2011 року зі сплатою 14 % річних. Кредит надавався на придбання автомобіля Mersedes-Benz S500L, 2003 року випуску.
 
30 липня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Л. М. вчинений виконавчий напис, за яким запропоновано стягнути з  ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Інвест Хаус», що є правонаступником                                     ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» за вказаним кредитним договором, грошові кошти в розмірі 1 275 567,50 грн. Виконавчий напис зареєстрований у реєстрі за № 557.
 
Приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Варавою Р. С. 01 серпня 2019 року розпочато виконавче провадження № 59696742 з виконання виконавчого напису нотаріуса. 
 
Не погоджуючись із виконавчим написом нотаріуса, ОСОБА_1 05 листопада                  2019 року звернувся до суду з позовом про визнання його таким, що не підлягає виконанню (справа № 761/43137/19).
 
Разом із позовом ОСОБА_1 подав заяву про його забезпечення шляхом заборони відчуження транспортного засобу та накладення на нього арешту.
 
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 11 листопада 2019 року в справі № 761/43137/19 в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено. 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 28 січня 2020 року ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 11 листопада 2019 року у справі                        № 761/43137/19 скасовано, заяву про забезпечення позову ОСОБА_1 задоволено частково. Зупинено стягнення за виконавчим написом нотаріуса від 30 липня                      2019 року, зареєстрованим у реєстрі під № 557.
 
Як до ухвалення рішення по суті заяви про забезпечення позову, так і під час перебування справи в суді апеляційної інстанції приватним виконавцем вчинялися виконавчі дії з виконання виконавчого напису нотаріуса.
 
Так, постановою приватного виконавця Варави Р. С. від 24 жовтня 2019 року проведено опис та арешт автомобіля Mersedes-Benz S500L, 2003 року випуску, державний номер  НОМЕР_1 . Позивач був присутній при проведенні опису та арешту майна.
 
25 жовтня 2019 року вказаний автомобіль переданий на зберігання ДП «Сетам», що підтверджується копією акта приймання-передачі майна.
 
16 грудня 2019 року проведені електронні торги з продажу автомобіля                       Mersedes-Benz S500L, 2003 року випуску, реєстраційний номер  НОМЕР_1 , № шасі (кузова, рами)   НОМЕР_2 . Відповідно до протоколу проведення електронних торгів від 16 грудня 2019 року № 453997 переможцем торгів визнано  ОСОБА_2 . Ціна продажу автомобіля склала 118 895,00 грн.
 
23 грудня 2019 року приватний виконавець склав акт про проведені електронні торги, а 12 серпня 2020 року  ОСОБА_2  зареєстрував за собою право власності на автомобіль.
 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2020 року у справі № 761/43137/19, яке набрало законної сили 19 листопада 2020 року, визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Ларисою Михайлівною                30 липня 2019  про стягнення з  ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Інвест Хаус», що є правонаступником ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 275 567,50 грн, зареєстрований в реєстрі за № 557. 
 
Згідно з відповіддю Територіального сервісного центру МВС від 01 вересня 2021 року № 1248 27 березня 2021 року на підставі договору купівлі-продажу від 24 березня        2021 року відбулася перереєстрація автомобіля Mersedes-Benz S500L, 2003 року випуску, реєстраційний номер  НОМЕР_1 , № шасі (кузова, рами)   НОМЕР_2 на  ОСОБА_4 . 
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
За частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
 
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
 
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що скасування виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого були проведені електронні торги з реалізації належного йому транспортного засобу, є підставою для скасування таких торгів та витребування автомобіля з чужого незаконного володіння.
 
Щодо вирішення позовних вимог про визнання недійсними електронних торгів
 
Відповідно до частини першої статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною.
 
Порядком реалізації арештованого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5, визначено, що електронні торги - це продаж майна за допомогою функціоналу центральної бази даних системи електронних торгів, за яким його власником стає учасник, який під час торгів запропонував за нього найвищу ціну.
 
За правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 21 листопада 2018 року у справі № 465/650/16-ц (провадження № 14-356цс18) та                  від 23 січня 2019 року у справі № 522/10127/14-ц (провадження № 14-428цс18), правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає у продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів, зазначене свідчить про оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто є правочином.
 
Відповідно до частини першої статті 650 ЦК України особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства.
 
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). 
 
Згідно з частиною четвертою статті 656 ЦК України до договору купівлі-продажу на біржах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.
 
Такий правочин може визнаватися недійсним у судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, встановлених частинами першою-третьою та частинами п`ятою, шостою статті 203 ЦК України, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства (частина перша статті 215 цього Кодексу).
 
Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
 
Ураховуючи, що відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, установлених частинами першою-третьою та частинами п`ятою, шостою статті 203 ЦК України, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства (частина перша статті 215 ЦК України).
 
За правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах                        від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1884цс15 та від 12 жовтня 2016 року у справі        № 6-1981цс16, підставою визнання прилюдних торгів недійсними є наявність не лише порушень вимог закону при проведенні прилюдних торгів, а й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює. Отже, не лише недотримання норм закону під час проведення прилюдних торгів, а й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, є способом захисту та підставою для визнання прилюдних торгів недійсними.
 
У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 3-242гс16 зроблено висновок, що при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити, чи мало місце порушення вимог Порядку проведення електронних торгів та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів. 
 
Тобто для визнання судом торгів недійсними необхідним є: наявність підстав для визнання торгів недійсними (порушення правил проведення торгів); встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
 
Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Саме по собі скасування судового рішення згідно з положеннями ЦК України не є підставою для визнання правочину недійсним. 
 
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 205/2535/17 (провадження № 61-16534св21), від 16 серпня 2023 року у справі № 352/1824/16-ц (провадження № 61-3310св22).
 
Як встановлено судами, судове рішення про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, ухвалено 19 жовтня 2020 року, натомість прилюдні торги з реалізації належного позивачеві транспортного засобу проведені 16 грудня 2019 року, тобто на момент проведення електронних торгів виконавчий напис нотаріуса був чинний. 
 
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада                        1950 року.
 
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, таких засад: 1) верховенства права; 3) законності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження.
 
Основоположний принцип верховенства права визнається одним із фундаментальних та непорушних ідеалів сучасних демократій, якого мають дотримуватися усі без винятку інституції громадянського суспільства.
 
У своєму Рішенні № 15-рп/2004 від 02 листопада 2004 року Конституційний Суд України зазначив, що верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.
 
Принцип законності вимагає, аби під час виконавчого провадження виконавець неухильно додержувався вимог Конституції України, цього Закону, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
 
Виконавець зобов`язаний всебічно, повно і неупереджено провести виконавче провадження та забезпечити прийняття законних і неупереджених рішень.
 
Така засада виконавчого провадження як справедливість, неупередженість та об`єктивність означає наступне. Принцип справедливості є важливим в усіх сферах юридичної діяльності - як у нормотворчості, так і при примусовому виконанні рішення в процесі виконавчого провадження. Принцип справедливості конкретизується у інших принципах, наприклад, у принципі рівності. Суть справедливості полягає у послідовому (тобто неупередженому, об`єктивному) застосуванні виконавцем положень і норм Закону України «Про виконавче провадження». Виконавець зобов`язаний вживати передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18).
 
Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний, зокрема: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом;                    2) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання. 
 
Про необхідність встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог про визнання торгів недійсними або відмову в їх задоволенні зазначала також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі                 № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19).
 
У справі, яка переглядається, рішення суду про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, ухвалено 19 жовтня 2020 року, а електронні торги з реалізації належного позивачеві транспортного засобу проведені 16 грудня 2019 року, тобто на момент проведення торгів виконавчий напис нотаріуса був чинний. При цьому, як встановлено судами та не спростовано ОСОБА_1 , він не повідомляв  приватного виконавця про своє звернення до суду з позовом про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Позивач не подавав виконавцю відповідні заяви про відкладення чи зупинення виконавчих дій у зв`язку з його зверненням до суду із заявою про забезпечення позову, а також не доводив до відома приватного виконавця про оскарження ним ухвали суду першої інстанції, якою йому було відмовлено в забезпеченні позову. 
 
Перевіряючи доводи заявника про те, що приватний виконавець був присутній у суді апеляційної інстанції під час оскарження ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 11 листопада 2019 року та достеменно знав про подання ОСОБА_1 заяви про забезпечення позову, Верховний Суд витребував матеріали справи № 761/43137/19 (провадження № 2-з/761/711/2019) за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за його позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
 
Так, згідно з матеріалами справи № 761/43137/19 (провадження № 2-з/761/711/2019) приватний виконавець Варава Р. С. не був присутній у судовому засіданні суду апеляційної інстанції під час перегляду ухвали Шевченківського районного суду міста Києва  від 11 листопада 2019 року про відмову в забезпеченні позову, а судову повістку про виклик у судове засіданні, призначене на 28 січня 2020 року, отримав 09 січня        2020 року.
 
Тобто доводи заявника про те, що приватний виконавець Варава Р. С. на момент проведення оспорюваних електронних торгів 16 грудня 2019 року був обізнаний про наявність у суді провадження щодо забезпечення позову, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в касаційному порядку.
 
З урахуванням викладеного, встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, правильно застосувавши норми матеріального права, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсними електронних торгів з реалізації належного позивачеві транспортного засобу.
 
Щодо вирішення позовних вимог про витребування майна 
 
Відповідно до статті 328 ЦК Україниправо власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. 
 
Статтею 330 ЦК України встановлено, що, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.
 
Власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).
 
Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга статті 388 ЦК України).
 
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
 
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
 
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
 
Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
 
Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який надалі було підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).
 
Застосовуючи положення частини другої статті 388 ЦК України про те, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, суд повинен мати на увазі, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті електронних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача.
 
Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 592/7963/16-ц (провадження № 61-32603св18), від 23 грудня 2020 року у справі № 639/7253/18 (провадження № 61-1287св20), від 01 вересня 2021 року у справі № 295/3225/17 (провадження № 61-14765св20), від 07 травня 2022 року у справі                         № 640/14276/17 (провадження № 61-14677св21).
 
Враховуючи, що електронні торги з реалізації належного позивачеві транспортного засобу не визнані недійсними, суди дійшли правильних висновків про відсутність підстав для витребування автомобіля, який був реалізований на таких торгах, на користь позивача в порядку статті 388 ЦК України.
 
Щодо доводів касаційної скарги
 
Доводи касаційної скаргипро неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2022 року у справі № 450/4257/20 та від 20 січня       2021 року у справі № 127/14089/18, не заслуговують на увагу, з огляду на таке.
 
У постанові від 07 листопада 2022 року у справі № 450/4257/20 (провадження                         № 61-17706сво21) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду змінив мотиви прийнятих судових рішень, ураховуючи конкретні обставини цієї справи, в якій наявна сукупність підстав для визнання торгів недійсними, а саме:               «а) порушення, допущені виконавцем під час проведення торгів і б) скасування виконавчого документа, що став підставою для початку виконавчого провадження. У вказаній справі встановлено, що рішення про визнання виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого здійснювалася процедура продажу майна на електронних торгах, було визнано таким, що не підлягає виконанню, ухвалено 04 лютого 2020 року, а електронні торги були проведені 08 квітня 2020 року. Тобто на момент проведення торгів виконавчий напис нотаріуса вже був визнаний таким, що не підлягає виконанню. При цьому судом встановлено, що під час проведення торгів приватний виконавець порушив вимогу закону та засади виконавчого провадження, а саме жодного разу не відреагував на заяви позивача, боржника виконавчого провадження, не вчинив дії, які законом не заборонялися, а саме дочекатися набрання законної сили рішенням суду, ухваленим до проведення торгів, яким виконавчий напис, як підстава вчинення виконавчого провадження, визнаний таким, що не підлягає виконанню. Водночас ОСОБА_1 регулярно нагадував приватному виконавцю про це, зазначаючи, що з об`єктивних причин апеляційне провадження не завершене. Інших доказів у справі немає».
 
Натомість у справі, яка переглядається, рішення суду про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, ухвалено 19 жовтня 2020 року, а електронні торги з реалізації належного позивачеві транспортного засобу проведені 16 грудня 2019 року,  тобто намомент проведення торгів виконавчий напис нотаріуса був чинний. При цьому  судами встановлено, що під час проведення електронних торгів з реалізації належного позивачеві рухомого майна приватний виконавець не порушив вимоги закону та засади виконавчого провадження. Водночас у справі, на яку заявник посилається в касаційній скарзі, виконавець такі порушення допустив. 
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі № 127/14089/18 (провадження                       № 61-15073св19) встановлено, що рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 08 лютого 2018 року, яке набрало законної сили, визнано виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Проценко А. О. 07 грудня 2010 року, таким, що не підлягає виконанню. Отже, прилюдні торги проведені на підставі виконавчого документа, який не підлягав виконанню з моменту його вчинення, тому процедуру реалізації належного позивачу іпотечного майна у примусовому порядку не можна вважати такою, що відповідає вимогам закону, оскільки зі скасуванням виконавчого напису втрачаються ті правові наслідки, які з нього випливають. Проте, у справах про визнання недійсними прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, що перебуває в іпотеці, підлягає застосуванню спеціальна позовна давність, передбачена статтею 48 Закону України «Про іпотеку». Встановивши, що прилюдні торги з реалізації квартири АДРЕСА_1 були проведені 05 квітня 2012 року, а ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання недійсними та скасування прилюдних торгів і протоколу їх проведення 08 червня               2018 року, тобто з пропуском спеціальної позовної давності, передбаченої статтею 48 Закону України «Про іпотеку», про застосування якої заявив представник відповідача, Верховний Суд погодився з висновками суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову з цих підстав.
 
Разом із тим, у справі, яка переглядається, електронні торги, які позивач оскаржує, відбулися з реалізації арештованого, а не іпотечного майна, до спірних правовідносин положення Закону України «Про іпотеку» та позовна давність не застосовувалися.
 
Тобто обставини, встановлені судами в цій справі, відрізняються від фактичних обставин, встановлених у згаданих вище постановах.
 
З урахуванням викладеного колегія суддів Верховного Суду доходить висновків, що доводи касаційної скарги, які були підставою для відкриття касаційного провадження, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи.
 
Переглянувши у касаційному порядку судові рішення у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, з урахуванням неможливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені  в рішеннях судів попередніх інстанцій, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав вважати про порушення судами норм матеріального чи процесуального права, тому касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - залишенню без змін.
 
Наведене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
 
З огляду на вказане вище колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
 
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 грудня 2022 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 І. М. Фаловська     Судді:                                                                                            В. М. Ігнатенко                                                                                                             С. О. Карпенко                                                                                                              В. В. Пророк                                                                                                                                                                                                                   В. В. Сердюк