УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №279/4134/23 Головуючий у 1-й інст. Недашківська Л.А.  
Категорія 39 Доповідач Трояновська  Г. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Трояновської Г.С.
суддів: Борисюка Р.М., Шевчук А.М. 
з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 279/4134 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11 серпня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Недашківської Л.А. у м. Коростені,

в с т а н о в и в:

У   червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом та просив стягнути з ОСОБА_2 суму заборгованості за договором позики від 12.09.2017 у розмірі 8 322, 11 USD та судові витрати у розмірі 3 043, 28 грн.
В обгрунтування позову вказав, що 12.09.2017 ОСОБА_2 взяла у нього в позику грошову суму коштів у розмірі 6 400 доларів США, які зобов`язалася повернути до 12.09.2018, що підтверджується розпискою. Відповідач у встановлений строк позику не повернула. Позивач вказав, що проценти за користування позикою за період з 12.09.2017 по 12.09.2018 становлять 10 006,82 доларів США, які обраховані за обліковою ставкою НБУ. Також зазначив, що згідно положень ст. 625 ЦК України за період з 13.09.2018 по 19.06.2023 на суму заборгованості має бути нараховано 3% річних від суми заборгованості, що становить 915, 29 доларів США. Виходячи із наведеного, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11 серпня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 , заборгованість за договорами позики від 12.09.2017 року в сумі 6400 (шість тисяч чотириста) доларів США, 3% річних в розмірі 19 213 (дев`ятнадцять тисяч двісті тринадцять) гривень 05 копійок та облікову ставку НБУ від простроченої суми, що становить 36 818 (тридцять шість тисяч вісімсот вісімнадцять) гривень.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2900 (дві тисячі дев`ятсот) гривень 70 копійок понесених судових витрат.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_2 – ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Також просить стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги та витрати на правничу допомогу в сумі 10 000 грн. В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що розгляд справи судом першої інстанції здійснювався за правилами спрощеного провадження, а тому відповідач був позбавлений можливості надати свої заперечення під час розгляду справи судом першої інстанції та обгрунтувати свою позицію в судовому засіданні, допитати свідків та подати суду інші докази. Судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні клопотань про виклик свідків та приєднання доказів. Зазначає, що відповідач не отримувала кошти в борг від ОСОБА_1 , а розписка була написана нею під тиском та залякуванням зі сторони позивача, а тому заперечує сам факт існування боргових зобов`язань між сторонами. Наголошує, що строк позовної давності по договору позики закінчився 12.09.2021.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Стрикаль О.В. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. Зокрема, вказав, що доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що розписка була написана під тиском та із погрозами, є безпідставними, оскільки відповідач з 12 вересня 2017 року не зверталась до правоохоронних органів із заявами про вчинення відносно неї неправомірних дій і лише після пред`явлення відповідного позову ОСОБА_1 звернулась до поліції за фактом вчинення відносно неї, ніби –то, насильницьких та шахрайських дій. У відзиві зазначається, що допит свідків, про що зазначається в апеляційній скарзі, щодо укладення договору позики суперечить положенням ч.2 ст. 1051 ЦК України. Представник позивача також вказує, що суд першої інстанції обґрунтовано розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження, оскільки ціна позову не перевищувала двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_1 гроші в сумі 6 400 доларів США, які зобов`язалася повернути 12.09.2018, про що написала розписку 12.09.2017 (а.с. 13).
Факт написання розписки ОСОБА_2 не заперечується.
Звертаючись із позовом, ОСОБА_4 вказав, що відповідач кошти у вказаний у розписці термін не повернула, тому просив стягнути заборгованість за договором позики, проценти за користування коштами у вигляді облікової ставки НБУ та 3% річних за положеннями ст. 625 ЦПК України.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають до часткового задоволення шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 12.09.2017 року в загальній сумі 6400 доларів США, а також 19 213,05 грн.- 3% річних та 36 818,00 грн. облікової ставки НБУ.
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з рішенням суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики, і його умов.
Такий правовий висновок щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року (провадження № 6-63цс13) від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 11 листопада 2015 року (провадження № 6-1967цс15) та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.
Підстав відступити від таких правових висновків Верховний Суд не встановив і в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21).
Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей і може не співпадати із датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі грошей у борг.
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів та підтверджує як факт укладення договору, так і факт отримання боржником грошових коштів.
Зазначена правова позиція узгоджується з усталеною судовою практикою (справи №№ 127/3120/16-ц, 752/19567/14-ц).
Судом першої інстанції встановлено, що 12.09.2017 ОСОБА_2 написала розписку про те, що вона позичила у ОСОБА_1 гроші в сумі 6 400 доларів США, які зобов`язалася повернути 12.09.2018. Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 кошти в борг. 
Таким чином судом встановлено, що договором позики від 12.09.2017 сторони узгодили всі істотні умови щодо суми грошових коштів, строків їх повернення. 
Факт написання розписки сторонами не заперечується.
В матеріалах справи міститься завірена позивачем копія боргової розписки (а.с.13).
В суді апеляційної інстанції представник позивача адвокат Стрикаль О.В. долучив до матеріалів справи оригінал зазначеної боргової розписки.
Наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що між сторонами виникли договірні правовідносини з позики, які відповідачем виконані не були і майнове право   позивача було порушено відповідачем.
До правовідносин що виникли між сторонами підлягають застосуванню положення ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України. Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане, а відтак суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин і фактичними обставинами справи.
Відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
З наведеного випливає, що якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики.
Договір позики відповідач не оспорювала, чим не спростувала презумпцію правомірності правочину, яка встановлена у ст. 204 ЦПК України.
Місцевий суд правильно зазначив, що розписка про отримання відповідачем позики містить дані щодо особи позичальника та позикодавця, часу отримання позики, розміру отриманої позики, дати повернення позики, тому є письмовим документом, що підтверджує факт укладення договору позики, його умови, посвідчує факт отримання відповідачем позики саме у позивача.
Отже, наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості.
Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції, що між сторонами виникли боргові правовідносини щодо надання в борг позивачем відповідачу грошових коштів у сумі 6 400 доларів США, що підтверджується змістом написаної власноруч відповідачем розписки від 12.09.2017, в якій вона зобов`язалася отримані кошти повернути позивачу в строк до 12.09.2018. Також колегія суддів погоджується із висновками суду, що заборгованість за договором позики підлягає стягненню в доларах США, з огляду на висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 по справі № 373/2054/16-ц.
Водночас, місцевий суд обгрунтовано критично оцінив заперечення ОСОБА_2 про те, що розписка була написана нею під примусом, оскільки ця обставина жодними доказами не підтверджена, а з 2017 року відповідачка з метою врегулювання вказаного питання не зверталась до компетентних органів, а тому і доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_3 не заслуговують на увагу. 

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України пунктом 18.
Зокрема, наразі вказаним пунктом визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних на підставі частини другої статті 625 ЦПК України за період із 13.09.2018 року по 24.02.2022 року (1260 днів).
Разом із тим, стягуючи суму коштів за прострочення виконання зобов`язання місцевий суд не врахував наступне. 
У правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року № 464/3790/16-ц, зазначено, що 3% річних, передбачені статтею 625 ЦК України, можуть бути визначені у доларах США та нараховуються виходячи з простроченої суми, вираженої у відповідній грошовій валюті, а також погоджується із здійсненим розрахунком та періодом стягнення.
Місцевий суд, задовольняючи вимогу позивача про стягнення відсотків за ч. 2 ст. 625 ЦПК України не врахував наведені вище роз`яснення Великої Палати Верховного Суду, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню.
Таким чином, встановивши, що у матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достатні докази того, що відповідач повністю чи частково виконала свої зобов`язання за вказаним договором позики, оформленого борговою розпискою та повернула повністю або частково кошти, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення відсотків згідно положень ст. 625 ЦК України з 13.09.2018 по 23.02.2022 включно в сумі 663 долари США.
Згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Судом встановлено, що предметом договору позики були кошти в іноземній
валюті – доларах США, а розмір процентів сторонами не був визначений.
Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період,
не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України – гривні.
Висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти, міститься у постанові Верховного Суду України
від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16.
Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.
Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.
Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.
Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно
з частиною першою статті 1048 ЦК України необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України – гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики – є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.
Вказаний висновок викладений, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16 (провадження № 14-465цс18).
Місцевий суд, задовольняючи вимогу позивача про стягнення відсотків за обліковою ставкою НБУ не врахував наведені вище висновки Великої Палати Верховного Суду, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові в цій частині.
Виходячи із наведеного, місцевий суд, дійшовши обгрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості по договору позики, проте припустився помилки при вирішенні питання про стягнення 3% річних та відсотків за користування коштами в період дії договору позики. А тому рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних в сумі 663 долари США, в стягненні відсотків за користуванні коштами за обліковою ставкою НБУ – відмовити. В решті рішення суду першої інстанції залити без змін.

Посилання в апеляційній скарзі представника відповідача на те, що строк позовної давності за борговими зобов`язаннями по розписці минув, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).
Початок позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Згідно з ч.2 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Згідно з п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким було доповнено Цивільний кодекс України відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 № 540-ІХ, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені у тому числі статтями 257 та 258 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину.
З 12 березня 2020 року по 31 грудня 2022 року на усій території України було встановлено карантин, відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Постановою Кабінету Міністрів від 27.06.2023 №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 30.06.2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Тобто, з 12 березня 2020 року і до скасування карантину, строки позовної давності продовжені Законом, а тому позивачем не допущено пропуску строку позовної давності щодо заявлених позовних вимог.
Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги представника відповідача щодо незаконності ухвали Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26.07.2023 про допит свідків та долучення доказів, з огляду на те, що показаннями свідків не може доводитися факт укладення між сторонами договору позики та виконання зобов`язання за ним, що узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 13.09.2023 у справі № 369/7355/21.

Відповідно до положень частини першої та третьої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.
У відповідності до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Зазначені положення застосовуються і до розгляду справ в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно зі статтею 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням (частина перша статті 29 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Цивільним процесуальним законом визначено критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу у справі.
Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною 4 ст.137 ЦПК України також передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст. 137 ЦПК України).
Відповідно до ч.6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Аналізуючи вказані норми ЦПК України про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, Верховний Суд у своїй постанові від 27.07.2022 по справі № 686/28627/18 дійшов висновку, що до понесених стороною витрат на професійну правову допомогу відносяться як витрати, які оплачені стороною/третьою особою до моменту заявлення вимоги про їх відшкодування так і ті, які будуть оплачені нею в майбутньому, якщо це відповідає умовам договору.
Тобто нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п.п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).
Із матеріалів справи вбачається, що 14.08.2023 між адвокатом Семешком Р.О. та Клименко С.П. укладено договір про надання правничої допомоги адвокатом (а.с. 120-121).
Із Акта наданих послуг від 11.09.2023 вбачається, що адвокатом Семешком Р.О. надавались наступні послуги: підготовка заперечень на ухвалу Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26.07.2023, підготовка апеляційної скарги на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26.07.2023, складання клопотання до апеляційної скарги на рішення суду, на загальну суму 10 000 грн.
Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності дій, пов`язаних з розглядом апеляційної скарги та значимості таких дій у справі, а також наявність заперечень представника позивача щодо розміру витрат на правничу допомогу, а також з урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги та відмови в задоволенні клопотання про допит свідків і долучення доказів, апеляційний суд дійшов висновку про стягнення з позивача на користь відповідача 3000, 00 гривень витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, які відповідають критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру і ці витрати є співмірними з виконаною роботою у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково (на 85%), тому на користь позивача із відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2 586, 78 грн. Таким чином рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області в частині стягнення судового збору слід змінити, зменшивши суму судового збору з 2900 грн до 2586, 78 грн.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 також задоволено частково (на 15%), а тому із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір в сумі 684, 73 грн.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 , 390,391 ЦПК України, суд 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11 серпня 2023 року в частині стягнення відсотків за користування коштами за договором позики та 3% річних скасувати, ухвалити нове рішення в цій частині. Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 , 3% річних в розмірі 663 долари США, в задоволенні вимоги про стягнення відсотків за обліковою ставкою НБУ – відмовити.
В решті рішення суду залишити без змін.
Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11 серпня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесених судових витрат змінити, зменшивши розмір судового збору з 2900 грн до 2586,78 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в сумі 3 000 грн та 684, 73 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 13.11.2023.

Головуючий Судді