Справа № 306/872/21

П О С Т А Н О В А
Іменем України

09 листопада 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача), 
суддів: Кожух О.А. та Мацунича М.В.,
з участю секретаря Савинець В.Ю.,                                                        розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Свалявського районного суду від 01 грудня 2021 року (у складі судді Вінер Е.А.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Свалявського районного нотаріального округу Ляшенко Анжела Георгіївна, про визнання договору дарування недійсним, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом у червні 2021 р. 
Просив визнати договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений 15.12.2004 р. приватним нотаріусом Свалявського районного нотаріального округу Ляшенко А.Г. і зареєстрований у реєстрі за № 6292, недійсним.
На обґрунтування позовних вимог указав, що з моменту свого народження, а саме - з ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом зі своїми батьками: ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . Разом із ним у будинку проживає його дружина ОСОБА_1 та малолітні діти ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 15.12.2004 р. батько ОСОБА_1 уклав договір дарування будинку АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_6 (теперішнє прізвище - ОСОБА_7 ), який було посвідчено приватним нотаріусом Свалявського районного нотаріального округу Ляшенко А.Г. та зареєстровано в реєстрі № 6292.
Вважає, що спірний договір було укладено через те, що батько створив ТОВ і не хотів мати на собі зареєстрованого майна, про що відповідачам було відомо і сестра ОСОБА_8 завжди знала, що будинок має дістатися позивачу та вона в майбутньому має відчужити на його користь. На момент укладення договору дарування позивач був малолітнім, був зареєстрований та постійно проживав у спірному будинку разом із батьками, але з невідомих причин при посвідченні договору дарування не було з`ясовано, чи мають право користування майном інші неповнолітні діти, чим його права та інтереси як малолітнього було порушено, оскільки такий було укладено без дозволу органу опіки та піклування.
Рішенням Свалявського районного суду від 01 грудня 2021 р. у задоволенні позовних вимог відмовлено.
ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до такого:
-при посвідченні договору дарування не було з`ясовано, чи мають право користування майном інші неповнолітні діти, чим його права та інтереси як малолітнього було порушено, оскільки договір дарування житлового будинку було укладено без дозволу органу опіки та піклування;
-дії батьків, які полягали в приховувані від нотаріуса прав інших малолітніх дітей на користування житловим будинком, порушили права позивача;
-із самого початку договір дарування житлового будинку був удаваним, у договорі не вказано про наявність малолітніх дітей, права яких можуть бути порушені при його укладенні.
У письмових поясненнях на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Указує, що оскаржуваним правочином будь-які права позивача не порушуються, оскільки він не є стороною цього правочину.
Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 02 серпня 2023 р. провадження у справі поновлено та залучено до участі в справі ОСОБА_1 як правонаступника позивача (т.2 а.с.33).
Апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, із таких мотивів.
Суд виходив із недоведеності позовних вимог.
При цьому встановив, що 15 грудня 2004 р. між ОСОБА_2 і ОСОБА_6 , яка діяла за згодою своєї мами ОСОБА_5 , було укладено договір дарування, згідно з яким житловий будинок АДРЕСА_1 , що належав ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, було подаровано ОСОБА_6 (а.с.10).
Як установлено судом, позивач не є стороною правочину (договору дарування).
Договір дарування укладався у 2004 р., згода органу опіки та піклування на вчинення правочину не була потрібна. Правочин приватним нотаріусом Свалявського районного нотаріального округу Ляшенко А.Г. посвідчено на ім`я ОСОБА_6 , яка діяла за згодою своєї матері - ОСОБА_5 . Обов`язковий дозвіл органу опіки та піклування на укладення правочину потрібен лише з 2008 р.
Стосовно доводів позивача про те, що оскаржуваним договором дарування від 15.12.2004 р. порушуються його права на той момент як малолітньої дитини, колегія суддів зауважує таке.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).
За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини та осіб, які їх замінюють, вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.
Укладення батьками малолітньої (неповнолітньої) дитини договору дарування, предметом якого є житло, в якому вони проживають, без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» заборону.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Колегія суддів наголошує, що сам факт наявності у особи малолітніх (неповнолітніх) дітей не позбавляє таку особу права розпорядитись належним їй майном за умови, що таке розпорядження не позбавляє дитину права користування житлом.
Відмовляючи у задоволенні позову про визнання недійсним договору дарування, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведення позивачем факту укладення спірного договору з порушенням його прав як малолітньої дитини, оскільки він і надалі проживав у тому будинку та ніхто не порушував його права на житло як малолітнього.
Щодо доводів апеляційної скарги про необхідність отримання дозволу органу опіки та піклування для вчинення договору дарування судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до ч.6 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.
Відповідно до ч.2 ст. 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.
Правочин визнається недійсним лише у разі, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини. Тобто, сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.
Суд першої інстанції вірно зауважив, що відповідно до п.67 постанови КМУ від 24 вересня 2008 р. № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» обов`язковий дозвіл органу опіки та піклування на укладення правочину потрібен лише з 2008 р., тоді як оскаржуваний правочин посвідчено 2004 р.
Доводи апеляційної скарги про удаваність оскаржуваного правочину та відсутність на меті настання реальних наслідків не заслуговують на увагу з таких мотивів.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята статті 203 ЦК України).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17 зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.
Тлумачення статті 234 ЦК України свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
Вказаний висновок зроблений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14 та у постанові Верховного Суду від 15 березня 2021 року у справі № 754/14704/19-ц.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Так, із матеріалів справи вбачається, що сторони справи фактично виконали взяті на себе зобов`язання згідно з договором дарування житлового будинку, а саме - ОСОБА_9 прийняла дарунок та набула право власності на таке нерухоме майно (т.1, а.с.13).
Доводи позивача, що метою укладення спірного договору слугувало створення ОСОБА_1 ТОВ «Свалява-Міськбуд» із метою уникнення можливого стягнення на майно, не свідчать про фіктивність оскаржуваного договору, оскільки будь-яких доказів щодо примусового виконання судових рішень щодо звернення стягнення на майно під час розгляду справи до суду подано не було.
Відтак, оскільки позивач не довів суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки, то спірний договір дарування не може бути визнаний судом недійсним.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як передбачено пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Ураховуючи це, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідив надані сторонами докази, із дотриманням норм процесуального права, правильно застосував норми матеріального права і ухвалив законне та обґрунтоване рішення.
       Отже, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення Свалявського районного суду від 01 грудня 2021 р. - без змін.
       Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, -
ПОСТАНОВИВ:
1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.                                                                         2.Рішення Свалявського районного суду від 01 грудня 2021 року залишити без змін.                                                                                 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.                                                                         4.Повне судове рішення складено 13 листопада 2023 р.
Судді: