ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"13" грудня 2023 р.                                       Справа№ 910/15634/23
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Мальченко А.О.
суддів:            Козир Т.П. 
          Агрикової  О.В. 
 
при секретарі судового засідання Линник А.М.,
розглянувши матеріали апеляційної скарги Заступника керівника Київської міської прокуратури
на ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.10.2023
у справі № 910/15634/23 (суддя Паламар П.І.)
за позовом Заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах Київської міської ради
до Приватного підприємства "Валентина-92"
про скасування рішень державного реєстратора, розірвання договору оренди та повернення земельних ділянок,
за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Київської міської прокуратури (далі - Прокурор) звернувся до Господарського суду міста Києва в інтересах Київської міської ради (далі - Рада) із позовною заявою до Приватного підприємства "Валентина-92" (далі - Підприємство), в якій просить:
- скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 25.11.2016, індексний номер 32562673 та здійсненої на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права приватної власності за Підприємством на нежитлову будівлю, загальною площею 121 кв.м по вулиці Табірній (Лагерній), 46/48-В у місті Києві;
- скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25.12.2021, індексний номер 62591519 та здійсненої на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за Підприємством на нежитлову будівлю, загальною площею 551,2 кв.м по вулиці Табірній (Лагерній), 46/48-В у місті Києві;
- розірвати договір оренди земельної ділянки площею 0,0186 га, яка розташована на вулиці Лагерній, 46/48-В у Шевченківському районі міста Києва (кадастровий номер 8000000000:88:056:0001), укладений між Радою та Підприємством, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майоровою А.В. та зареєстрований в реєстрі 28.12.2021 за №2845;
- зобов`язати Підприємство повернути територіальній громаді міста Києва в особі Ради земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:88:056:0001, площею 0,0186 га, та земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:88:056:0019 площею 0,0279 га по вулиці Лагерній. 46/48-В у Шевченківському районі міста Києва, привівши їх у придатний для використання стан шляхом звільнення від нежитлової будівлі загальною площею 551,2 кв.м.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.10.2023 вказану позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі №910/15634/23; вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 07.11.2023.
Одночасно з пред`явленням позову Прокурор також подав до Господарського суду міста Києва заяву про вжиття заходів забезпечення позову, у якій просив до набрання рішенням законної сили:
- накласти арешт на об`єкт нерухомості - нежитлову будівлю, загальною площею 551,2 кв.м по вулиці Табірній (Лагерній), 46/48-В у Шевченківському районі міста Києва (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1096216480000, номер відомостей про речове право 17644885);
- заборонити Підприємству та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії щодо об`єкта нерухомого майна - нежитлової будівлі, загальною площею 551,2 кв.м по вулиці Табірній (Лагерній), 46/48-В у Шевченківському районі міста Києва, в т.ч. укладати договори купівлі-продажу або іншим особам відчужувати права на вказаний об`єкт нерухомості, передавати його у користування третім особам, здійснювати заходи щодо поділу, об`єднання, виділення частини вказаного нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1096216480000, номер відомостей про речове право 17644885);
- заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно в розумінні Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", а також будь-яким іншим особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та нотаріусам вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно - нежитлову будівлю, загальною площею 551,2 кв.м по вулиці Табірній (Лагерній), 46/48-В у Шевченківському районі міста Києва, в т.ч. приймати рішення про державну реєстрацію, здійснювати будь-яку державну реєстрацію змін стосовно вказаного нерухомого майна та вносити будь-які записи про такі зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1096216480000, номер відомостей про речове право 17644885);
- накласти арешт на земельну ділянку площею 0,0279 га (кадастровий номер 8000000000:88:056:0019) по вулиці Табірній, 46/48-В у Шевченківському районі міста Києва.
Заява мотивована тим, що об`єкт нерухомого майна - нежитлова будівля загальною площею 551,2 м2 на вулиці Табірній (Лагерній), 46/48-В у Шевченківському районі міста Києва, належить відповідачу на праві власності, яка розташована на земельних ділянках комунальної власності, а тому Підприємство може вчиняти будь-які дії з метою поділу чи об`єднання вказаного об`єкту нерухомості або відчужити його третім особам, що може у майбутньому, у разі задоволення позову, унеможливити виконання судового рішення, як такого, що не матиме правового сенсу.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.10.2023 у справі №910/15634/23 відмовлено у задоволенні заяви Прокурора про забезпечення позову.
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд виходив із недоведеності Прокурором та ненадання суду ним належних доказів, які б свідчили про наявність підстав для забезпечення позову, зокрема, про вчинення відповідачем будь-яких правочинів щодо об`єкта, який заявник вважає самочинним будівництвом; у силу специфіки речей, що є предметом спору, їхнє переміщення у просторі неможливе без їх знецінення та зміни їх призначення; зміна зареєстрованих правоволодільців може призвести до можливого процесуального правонаступництва у справі та не перешкоджатиме виконанню рішення щодо них.
Не погодившись із вищезазначеною ухвалою, Прокурор звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нове судове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що ухвала суду першої інстанції прийнята з порушенням норм процесуального права, а висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначав, що внаслідок незаконної реєстрації права власності на самочинно збудоване нерухоме майно Рада позбавлена можливості розпоряджатися земельними ділянками, на яких розташоване вказане нерухоме майно, і не може надати цю земельну ділянку в оренду іншим суб`єктам господарювання, окрім відповідача; у даній ситуації державна реєстрація нерухомого майна на комунальних землях є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі - територіальної громади міста Києва; у даному випадку підставою для вжиття заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення істотного ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся; у спірних правовідносинах має досліджуватись питання чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного судового процесу за його позовом без нових звернень до суду; вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.08.2018 у справі №910/1040/18, від 19.12.2018 у справі №910/9254/18, від 22.01.2021 у справі №910/5550/19; судом першої інстанції не враховано можливості у Підприємства відчужити об`єкт незавершеного будівництва на користь третіх осіб, що в свою чергу може істотно ускладнити чи унеможливити ефективно захистити чи поновити порушені права, за захистом яких звернувся Прокурор; безпідставними є висновки суду щодо можливого процесуального правонаступництва у разі зміни власника об`єкта нерухомого майна та не перешкоджатиме виконанню рішення, у разі задоволення позову; обраний захід забезпечення позову є співмірним, оскільки його застосування не здійснить будь-якого негативного майнового впливу на господарську діяльність Підприємства, але дасть змогу досягти балансу інтересів сторін, не призведе до заподіяння збитків відповідачу, не обмежить його права користування майном; з матеріалів справи чітко вбачається спрямованість дій Підприємства на отримання права користування земельною ділянкою, на якій розташований об`єкт самовільного будівництва, без правовстановлюючих документів та з порушенням визначеного законом порядку; розглядаючи заяву, суд формально зазначив про ненаведення заявником доказового обґрунтування поданої заяви та не вказавши фактичні обставини, які не були взяті до уваги, на які посилався Прокурор.
Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.10.2023 апеляційну скаргу Прокурора передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Козир Т.П., Агрикової О.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.10.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/15634/23. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Прокурора на ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.10.2023 у справі №910/15634/23 до надходження матеріалів справи з місцевого господарського суду
16.11.2023 матеріали оскарження справи №910/15634/23 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.11.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Прокурора на ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.10.2023 у справі №910/15634/23, розгляд якої призначено на 13.12.2023; учасникам апеляційного провадження встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу до 08.12.2023.
Учасники апеляційного провадження не скористалися правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) на подання відзивів на апеляційну скаргу.
Разом із цим, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (частина 3 статті 263 ГПК України).
11.12.2023 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшли письмові пояснення.
У судове засідання 13.12.2023 відповідач явку своїх уповноважених представників не забезпечив, про поважність причин нез`явлення в судове засідання суд не повідомляв, хоча про день, місце та час був повідомлений належним чином, шляхом доставлення копії ухвали суду апеляційної інстанції від У судове засідання 13.12.2023 відповідач явку своїх уповноважених представників не забезпечив, про поважність причин нез`явлення в судове засідання суд не повідомляв, хоча про день, місце та час був повідомлений належним чином, шляхом доставлення копії ухвали суду апеляційної інстанції від  27.11.2023 до його електронного кабінету.
27.11.2023 до його електронного кабінету.Згідно з частиною 1 статті 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
Відповідно до частини 12 статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.
Частиною 2 статті 273 ГПК України встановлено, що апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції розглядається протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.
Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представників відповідача, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, враховуючи, що наявні в матеріалах справи докази є достатніми для її розгляду без заслуховування пояснень відповідача, колегія суддів, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги без участі Підприємства.
У судовому засіданні 13.12.2023 Прокурор підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нове судове рішення, яким заяву про вжиття заходів забезпечення позову задовольнити.
Представник Ради у судовому засіданні заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.
13.12.2023 у судовому засіданні колегією суддів апеляційного господарського суду було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 255 ГПК України ухвала суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду першої інстанції.
Згідно з частиною 1 статті 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. 
Разом із цим, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частини 4 статті 269 ГПК України).
Згідно з положеннями частина 3 статті 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що є у справі, заслухавши пояснення Прокурора та Ради, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. 
Як вбачається з матеріалів оскарження ухвали та зазначено Прокурором, первинну державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю, площею 121 кв.м, здійснено у порушення вимог Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та за відсутності обов`язкових документів, визначених пункті 41 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127.
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 25.11.2016 державним реєстратором КП "Спецжитлофонд" Коровайко О.С. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 32562673 (з відкриттям розділу), згідно якого за Підприємством зареєстровано право приватної власності на об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю 121 кв.м по вулиці Лагерній, 46/48-В у Шевченківському районі міста Києва.
Право власності на зазначений об`єкт нерухомого майна зареєстровано у Реєстрі за відповідачем на підставі довідки про показники об`єкта нерухомого майна від 17.11.2016, виданої ФОП Бублик В.І.
Крім цього, Київська міська рада рішень про передачу у власність чи користування будь-якій фізичній чи юридичній особі, у тому числі Підприємству, вказаної земельної ділянки до 2017 року не приймала, що свідчить про самочинне будівництво нежитлової будівлі за вказаною адресою.
Надалі рішенням Ради від 07.10.2021 №2799/2840 земельну ділянку площею 0,0186 га (кадастровий номер: 8000000000:88:056:0001) передано Підприємству в оренду на 10 років для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі (магазину) на вулиці Лагерній, 46/48-В у Шевченківському районі міста Києва із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва, у зв`язку із набуттям права власності на зазначений об`єкт нерухомого майна.
Згідно з даними із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 28.12.2021 за відповідачем зареєстровано право оренди зазначеної земельної ділянки, на підставі договору оренди від 28.12.2021 №2845.
Крім того, рішенням державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Фроловою О.О. від 25.12.202 (індексний номер 62591519) внесено зміни до запису про право власності, за яким площу об`єкту змінено з 121 кв.м на 551,2 кв.м.
Вказані зміни внесено на підставі довідки про оцінку нерухомості технічної інвентаризації від 30.11.2021 №211215-1021, виданої ТОВ "Агентство оцінки "Грош Цена".
При цьому, встановлено, що підприємство у порушення пункту 8.4. умов договору оренди, без оформлення дозвільної та проектно-кошторисної документації на будівництво нерухомості, здійснило самочинне будівництво нового об`єкту нерухомого майна площею 551,2 кв.м по вулиці Табірній, 46/4 у Шевченківському районі міста Києва.
Разом із цим, відповідач, з метою розширення самочинного будівництва, зайняв суміжну земельну ділянку площею 0,0279 та (кадастровий номер 8000000000:88:056:0019) без оформлення правовстановлюючих документів.
Також, рішенням Ради від 13.07.2023 №7041/7082 земельну ділянку площею 0,0279 га (кадастровий номер 8000000000:88:056:0019) передано Підприємству в оренду на 10 років для будівництва та обслуговування будівель торгівлі по вулиці Табірній (Лагерній), 46/48-В у Шевченківському районі міста Києва із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва, оскільки частина земельної ділянки забудована нежитловою будівлею, площею 551,2 кв.м, основна частина якої розміщена на суміжній земельній ділянці кадастровий номер 8000000000:88:056:0001).
Договір оренди за вказаною земельної ділянки не зареєстрований.
На думку Прокурора, державна реєстрація речового права власності на об`єкт нерухомого майна здійснена всупереч вимогам Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (далі - Порядок), невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених прав та інтересів територіальної громади міста Києва, зокрема реально та безперешкодно реалізувати усі правомочності власника спірних земельних ділянок комунальної власності.
Оцінюючи подані заявником докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів не може погодитися з ухвалою місцевого господарського суду про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, а доводи скаржника вважає частково обґрунтованими, з огляду на наступне.
Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначені статтею 136 ГПК України, згідно з якою господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Європейським судом у рішенні від 19.03.1997 у справі "Горнсбі проти Греції" зазначено, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не можуть вважатися дієвими, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням.
Також у рішенні Європейського суду з прав людини від 18.05.2004 у справі "Продан проти Молдови" Суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантований Європейською конвенцією з прав людини, буде ілюзією, якщо правова система держав, які ратифікували Конвенцію, дозволятиме остаточному, обов`язковому судовому рішенню залишатися невиконаним, завдаючи шкоди одній із сторін.
Таким чином, саме вжиття судом заходів забезпечення позову сприяє гарантуванню відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого судового рішення, що повністю відповідає практиці Європейського суду з прав людини.
Господарський суд повинен врахувати потенційні ризики можливості невиконання рішення суду та гарантувати відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого рішення.
Відповідно до частини другої статті 136 ГПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Згідно із статтею 136 ГПК України обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача. Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього може зникнути, зменшитися за кількістю або погіршитися за якістю на момент виконання рішення.
Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18.
Статтею 137 ГПК України передбачено, що позов забезпечується, зокрема: накладенням арешту на майно; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або виконувати щодо нього інші зобов`язання.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина четверта статті 137 ГПК України).
Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті (частина 11 статті 137 ГПК України).
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті, або до набрання законної сили рішенням про відмову в позові.
Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.
Тобто забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.
Аналогічні правові висновки щодо застосування статей 136, 137 ГПК України викладені у постановах Верховного Суду: від 10.04.2018 у справі №910/19256/16, від 14.05.2018 у справі №910/20479/17, від 14.06.2018 у справі №916/10/18, від 23.06.2018 у справі №916/2026/17, від 16.08.2018 у справі №910/5916/18, від 11.09.2018 у справі №922/1605/18, від 14.01.2019 у справі №909/526/18, від 21.01.2019 у справі №916/1278/18, від 25.01.2019 у справі №925/288/17, від 26.09.2019 у справі №904/1417/19.
Під час вирішення питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду.
Якщо позивач звертається до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку не має взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
В таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 у справі №910/1040/18, від 18.12.2018 у справі №912/1616/18 і від 26.09.2019 у справі №917/751/19.
Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що обрання належного, відповідного предмету спору заходу забезпечення позову гарантує дотримання принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, що зрештою дає змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, сприяє фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу.
При цьому сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність забезпечення позову, що полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 ГПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язань після пред`явлення позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Варто зазначити, що законом не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення із заявою про забезпечення позову, а тому суди у кожному конкретному випадку повинні оцінювати їх на предмет достатності, належності, допустимості та достовірності.
Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Аналіз змісту наведеного свідчить, що забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових рішень. При цьому сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою.
Також колегія суддів звертає увагу, що під час вирішення питання про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову суд не має вдаватися до оцінки обґрунтованості позову та вірогідності його задоволення, а керується власним уявленням про те, чи може у даному випадку невжиття відповідних заходів забезпечення позову утруднити чи зробити неможливим ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду у разі задоволення позову.
З матеріалів оскарження ухвали вбачається, що Прокурор звернувся до Господарського суду міста Києва в інтересах Ради із позовом до Підприємства, в якій просить:
- скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 25.11.2016, індексний номер 32562673 та здійсненої на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права приватної власності за Підприємством на нежитлову будівлю, загальною площею 121 кв.м по вулиці Табірній (Лагерній), 46/48-В у місті Києві;
- скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25.12.2021, індексний номер 62591519 та здійсненої на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за Підприємством на нежитлову будівлю, загальною площею 551,2 кв.м по вулиці Табірній (Лагерній), 46/48-В у місті Києві;
- розірвати договір оренди земельної ділянки площею 0,0186 га, яка розташована на вулиці Лагерній, 46/48-В у Шевченківському районі міста Києва (кадастровий номер 8000000000:88:056:0001), укладений між Радою та Підприємством, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майоровою А.В. та зареєстрований в реєстрі 28.12.2021 за №2845;
- зобов`язати Підприємство повернути територіальній громаді міста Києва в особі Ради земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:88:056:0001, площею 0,0186 га, та земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:88:056:0019 площею 0,0279 га по вулиці Лагерній, 46/48-В у Шевченківському районі міста Києва, привівши їх у придатний для використання стан шляхом звільнення від нежитлової будівлі загальною площею 551,2 кв.м.
На думку Прокурора, вказаний договір було укладено всупереч вимог земельного законодавства поза конкурсом, оскільки на вказаній земельній ділянці знаходився об`єкт самочинного будівництва, право власності на який було зареєстровано за Підприємством 25.11.2016 на підставі неналежних правовстановлюючих документів, а сама земельна ділянка площею 0,0186 га (кадастровий номер: 8000000000:88:056:0001) до 2017 року не була надана у власність чи користування.
Разом із цим, відповідач, з метою розширення самочинного будівництва, зайняв суміжну земельну ділянку площею 0,0279 та (кадастровий номер 8000000000:88:056:0019) без оформлення правовстановлюючих документів.
Рішенням державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Фроловою О.О. від 25.12.202 (індексний номер 62591519) внесено зміни до запису про право власності, за яким площу об`єкту змінено з 121 кв.м на 551,2 кв.м.
Отже, на думку Прокурора, вищезазначені дії Підприємства спрямовані на незаконне заволодіння земельними ділянками (0,0186 га, кадастровий номер: 8000000000:88:056:0001, 0,0279 га, кадастровий номер 8000000000:88:056:0019) всупереч чинного законодавства.
Згідно з частиною 1 статті 134 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земельні ділянки державної чи комунальної власності продаються або передаються в користування (оренду, суперфіцій, емфітевзис) окремими лотами на конкурентних засадах (на земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно з абзацом 1 частини 2 статті 134 ЗК України не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.
За змістом наведеного припису, якщо на розміщений на земельній ділянці об`єкт особа не має права власності, то підстави для застосування неконкурентних засад продажу цієї ділянки відсутні безвідносно до того, чи є цей об`єкт об`єктом незавершеного будівництва, чи завершеним об`єктом нерухомого майна, зданим в експлуатацію у встановленому законом порядку.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі №923/196/20.
Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил (частини 1 статті 376 ЦК України).
За загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина 2 статті 376 ЦК України).
За змістом частини 3 цієї статті за умови подальшого надання особі у встановленому порядку земельної ділянки під уже збудоване на цій ділянці (що на час будівництва не була відведена для такої мети) нерухоме майно, суд може визнати право власності на самочинно збудоване нерухоме майно.
Крім того, не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці.
Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі №910/2861/18, від 20.07.2022 у справі №923/196/20.
Разом із цим, відповідно до частини 3 статті 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності або спеціального майнового права на нього відповідно до закону.
За частиною 1 статті 337 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта.
Отже, встановлення правового статусу нерухомого майна (самочинне/правомірне будівництво) матиме важливе значення для вирішення справи по суті, визначатиме правову долю вказаного об`єкта нерухомого майна та правомірність отримання у користування земельної ділянки, на якій розташований вказаний об`єкт будівництва.
Арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна, а заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна - це перешкода у вільному розпорядженні майном.
Враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, їх вжиття щодо нерухомого майна не вимагає обмеження в користуванні ним, оскільки для найменшого порушення інтересів відповідача та збереження нерухомого майна обґрунтованою може бути визнана лише заборона відчуження такого нерухомого майна без позбавлення відповідача та інших осіб права користування ним.
Арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову, тому суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 19.02.2021 у справі №643/12369/19.
Враховуючи те, що площа нерухомого майна, як одна з його характеристик, що покладена в основу позову та підлягає встановленню під час розгляду справи по суті, що розташоване на вищезазначених землях комунальної власності, може бути збільшена чи зменшена, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованою вимогу Прокурора в частині накладення арешту на спірне нерухоме майно.
Крім цього, об`єкт нерухомого майна, відомості про яке внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, може бути відчужений на користь третьої особи, зокрема й на користь фізичної особи, колегія суддів погоджується з доводами Прокурора щодо необхідності накладення заборони вчиняти будь-які дії по його відчуженню та/або будь-які дії державною реєстрацією речових прав.
Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу (частина 4 стаття 45 ГПК України), тобто відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові.
Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. 
Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.
Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.
Відповідачем(ами) у даних категорії спорів виступають власник(и) об`єкта нерухомого майна.
Відчуження Підприємством об`єкта нерухомого майна на користь третіх осіб, унеможливить ухвалення рішення про задоволення позову, пред`явленого до вказаного відповідача.
Статтею 48 ГПК України регулюється порядок заміни неналежного відповідача.
Проте, колегією суддів враховано можливість відчуження відповідачем спірного об`єкта нерухомості на користь третіх осіб необмежену кількість разів, що в результаті може призвести до неправомірного затягування судового процесу та ускладнення захисту порушеного права в строки, передбачені процесуальним законом.
Таким чином, колегія суддів погоджується з аргументами Прокурора, що у випадку невжиття вищезазначених заходів забезпечення позову, рішення суду не виконає свою правову роль та не призведе до захисту та відновлення порушеного права.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що забезпечення позову в обраний позивачем спосіб пов`язано з забезпеченням можливості поновлення його порушених чи оспорюваних прав або інтересів в разі задоволення позову, а обрані заходи є адекватними змісту права позивача, про яке заявлено захист і не виходять за його межі, а також базується на обґрунтованих припущеннях.
Разом із цим, Прокурором також заявлено вимогу про накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:88:056:0019 площею 0,0279 га по вулиці Лагерній, 46/48-В у Шевченківському районі міста Києва, яка частково зайнята спірною нерухомістю.
За вимогами статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.
Статтею 80 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) суб`єктами права власності на землю є громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.
Землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю (частина 1 статті 83 Земельного кодексу України - ЗК України).
За частиною 1 статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.
Ураховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється. Якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, як правило, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц (провадження №14-181цс18).
Цей фактичний стан володіння необхідно відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина 1 статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Тоді як право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 справі №359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21; пункти 65-67); від 18.01.2023 у справі №488/2807/17 (провадження № 14-91цс20; пункт 92).
Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовну презумпцію права власності такої особи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №911/3594/17 (провадження № 12-234гс18).
Як зазначив сам заявник, відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:88:056:0019 площею 0,0279 га по вулиці Лагерній. 46/48-В у Шевченківському районі міста Києва зареєстрована за позивачем, її власником є територіальна громада міста Києва в особі Ради, тобто така відноситься до комунальної форми власності, а тому розташування на ній об`єкта нерухомості, який на думку Прокурора є самочинним, не призводить до зміни власника земельної ділянки чи можливості відповідача нею розпорядитися.
Крім цього, зі змісту прохальної частини позову Прокурора вбачається, що останнім не заявлено вимог щодо вирішення юридичної долі вказаної земельної ділянки та не зазначено жодних обставин, які свідчать про загрозу вибуття її з комунальної власності.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає заяву Прокурора про забезпечення позову в частині накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:88:056:0019 площею 0,0279 га по вулиці Лагерній, 46/48-В неспівмірною із заявленими позовними вимогами, а тому не підлягає задоволенню у вказаній частині.
Статтею 137 ГПК України передбачено, що позов забезпечується, зокрема: накладенням арешту на майно; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або виконувати щодо нього інші зобов`язання.
Відповідно до частин 5, 6 статті 140 ГПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.
За приписами статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що заявником належним чином обґрунтовано, що невжиття визначених ним заходів забезпечення позову порушить його права та в подальшому утруднить чи може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, а відтак, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви Прокурора про забезпечення позову.
При цьому, Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи заявника, викладені в апеляційній скарзі, не беруться судом до уваги, оскільки не впливають на вирішення питання про наявність підстав для часткового забезпечення позову.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для забезпечення позову у даній справі лише в частині накладення арешту на нежитлову будівлю, заборону третім особам вчиняти будь-які дії щодо спірного об`єкта нерухомості, зокрема вчиняти реєстраційні дії, а тому визнає висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви Прокурора у зазначених частинах помилковим.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, у відповідності до пунктів 1, 3 частини 1 статті 277 ГПК України, є нез`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи.
Отже, зважаючи на встановлене вище, колегія суддів дійшла висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, нез`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга Прокурора підлягає частковому задоволенню, а ухвала Господарського суду міста Києва від 09.10.2023 у справі №910/15634/23 - частковому скасуванню з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення заяви Прокурора про вжиття заходів забезпечення позову.
Судові витрати за перегляд ухвали судом апеляційної інстанції у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, у відповідності до статті 129 ГПК України, мають бути вирішені судом першої інстанції, за результатом розгляду справи по суті.
Керуючись статтями 140, 253-255, 269, 271, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника керівника Київської міської прокуратури на ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.10.2023 у справі №910/15634/23 задовольнити частково.
2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.10.2023 у справі №910/15634/23 частково скасувати.
3. Ухвалити нове судове рішення, яким заяву Заступника керівника Київської міської прокуратури про вжиття заходів забезпечення позову у справі №910/15634/23 задовольнити частково.
4. Накласти арешт на об`єкт нерухомості - нежитлову будівлю, загальною площею 551,2 кв.м, що розташована по вулиці Табірній (Лагерній), 46/48-В у Шевченківському районі міста Києва (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1096216480000, номер відомостей про речове право 17644885).
5. Заборонити Приватному підприємству "Валентина-92" (03113, місто Київ, вулиця Лагерна, будинок 46/48-В; ідентифікаційний код 19126838) та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії щодо об`єкта нерухомого майна - нежитлової будівлі, загальною площею 551,2 кв.м, що розташована по вулиці Табірній (Лагерній), 46/48-В у Шевченківському районі міста Києва, у тому числі укладати договори купівлі-продажу або іншим особам відчужувати права на вказаний об`єкт нерухомості, передавати його у користування третім особам, здійснювати заходи щодо поділу, об`єднання, виділення частини вказаного нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1096216480000, номер відомостей про речове право 17644885).
6. Заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно в розумінні Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", а також будь-яким іншим особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та нотаріусам вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно - нежитлову будівлю, загальною площею 551,2 кв.м, що розташована по вулиці Табірній (Лагерній), 46/48-В у Шевченківському районі міста Києва, у тому числі приймати рішення про державну реєстрацію, здійснювати будь-яку державну реєстрацію змін стосовно вказаного нерухомого майна та вносити будь-які записи про такі зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1096216480000, номер відомостей про речове право 17644885);
7. В іншій частині заяви про вжиття заходів забезпечення позову відмовити.
8. Стягувач: Київська міська прокуратура (03150, місто Київ, вулиця Предславинська, будинок 45/9; ідентифікаційний код 02910019).
9. Боржник: Приватне підприємство "Валентина-92" (03113, місто Київ, вулиця Лагерна, будинок 46/48-В; ідентифікаційний код 19126838).
10. Постанова є виконавчим документом, підлягає негайному виконанню з дня її ухвалення незалежно від її оскарження та може бути пред`явлена до виконання протягом трьох років із наступного дня після набрання нею законної сили, тобто до 14.12.2026.
11. Матеріали оскарження ухвали від 09.10.2023 у справі №910/15634/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду відповідно до статей 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 15.12.2023.

Головуючий суддя                                                                      А.О. Мальченко 

Судді                                                                                Т.П. Козир

                                                                                О.В. Агрикова