Справа № 161/5571/23 	Головуючий у 1 інстанції: Черняк В. В. 	
Провадження № 22-ц/802/1034/23  	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
28 листопада 2023 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В., 
з участю секретаря судового засідання – Савчук О. В.,
позивача – ОСОБА_1 ,
представника позивача – ОСОБА_2 ,
відповідача – ОСОБА_3 ,
представника відповідача – ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Боратинської сільської ради Луцького району Маціюк Катерини Сергіївни, ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів - ОСОБА_5 , про скасування державної реєстрації права користування (сервітуту) за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 серпня 2023 року,
                                          В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що в межах розгляду цивільної справи №161/3992/20 їй стало відомо про те, що за заявою відповідача ОСОБА_3 державним реєстратором Боратинської сільської ради Луцького району Маціюк К. С. 20 грудня 2022 року (рішення №65846560) проведено реєстрацію права користування (сервітуту) на належній їй на праві власності земельній ділянці площею 0,0508 га по АДРЕСА_1 . 
Вважає, що вказана реєстрація є незаконною, оскільки порушує її право власності на земельну ділянку.
Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 просила суд скасувати реєстрацію, проведену державним реєстратором Боратинської сільської ради Луцького району Маціюк К. С. рішенням за № 65846560 від 20 грудня 2022 року щодо реєстрації права користування (сервітуту) за відповідачем ОСОБА_3 на земельній ділянці площею 0,0508 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер 0710100000:11:168:0019), яка належить їй на праві власності, з виключенням запису про інше речове право № 48762020.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 серпня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 , вважаючи оскаржуване рішення правильним по суті та справедливим, просила вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення сторін по справі та їх представників, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.
Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору дарування від 27 вересня 2012 року ОСОБА_6 набула у власність житловий будинок АДРЕСА_2 . 
Рішенням Луцької міської ради від 25 березня 2015 року № 72/30 року ОСОБА_6 надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (а.с.122, том 1).
Рішенням Луцької міської ради від 30 липня 2015року № 76/59 ОСОБА_6 передано безоплатно у власність земельну ділянку під вищевказаним житловим будинком по АДРЕСА_2 площею 0,0768 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 0710100000:11:168:0013 (а.с.104, том 1).
На підставі договорів купівлі-продажу від 29 вересня 2015 року ОСОБА_6 відчужила 59/100 часток житлового будинку по АДРЕСА_2 позивачу ОСОБА_1 , та 41/100 частку вказаного житлового будинку відповідачу ОСОБА_3 .
На підставі договору купівлі-продажу від 29 вересня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Розпутняк О. В. 29 вересня 2015 року за № 949, ОСОБА_7 відчужила 59/100 часток земельної ділянки площею 0,0768 га (кадастровий номер 0710100000:11:168:0013), на якій розташований житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , позивачу ОСОБА_1 , та 41/100 частку земельної ділянки відповідачу ОСОБА_3 (а.с.168-171, том 1).
Згідно з абз. 3 п. 1.1. зазначеного вище договору купівлі-продажу, відповідно до відомостей, викладених у витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку за № НВ-0701638632015, виданого державним кадастровим реєстратором управління Держгеокадастру у Луцькому районі Волинської області від 17 вересня 2015 року, на придбаній земельній ділянці наявні відомості, зокрема, про інші земельні сервітути, площею 0,0119 га, строк дії – безстроково (а.с.102, 105, 106-108, том 1).
09 лютого 2016 року сторони по справі поділили в натурі належну їм на праві спільної сумісної власності земельну ділянку по АДРЕСА_2 площею 0,0768 га, внаслідок чого позивач ОСОБА_1 стала власником земельної ділянки АДРЕСА_1 площею 0,0508 га, кадастровий номер 0710100000:11:168:0019, а відповідач ОСОБА_3 власником земельної ділянки по АДРЕСА_3 площею 0,026 га, кадастровий номер 0710100000:11:168:0018.
Як вбачається з технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_2 , виготовленої ФОП ОСОБА_8 , внаслідок розподілу земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 0710100000:11:168:0013 на дві ділянки з кадастровими номерами 0710100000:11:168:0019 та 0710100000:11:168:0018, дія земельного сервітуту площею 0,0129 га збереглася саме на належній ОСОБА_1 земельній ділянці.
У сформованому державним реєстратором Управління Держгеокадастру у Луцькому районі Данильчуком А. В. витязі від 18 квітня 2016 року №НВ-0702056072016 (на запит позивача ОСОБА_1 ) відомості про земельний сервітут відсутні, наявна інформація про обмеження у використанні земельної ділянки у вигляді охоронної зони навколо інженерних мереж площею 0,0023 га (а.с.7-9, том 1).
Судом також встановлено, що у зв`язку з розбіжностями в розмірі площі сервітуту (в договорі від 29 вересня 2015 року та технічній документації 2016 року 0,0119 га та 0,0129 га відповідно) відповідач ОСОБА_3 звернулась із заявою про внесення виправлених відомостей до Державного земельного кадастру, відповідно до чого державним реєстратором були внесені ці зміни.
З витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-0700682922022 від 05 грудня 2022 року вбачається, що у складі земельної ділянки площею 0,0508 га (кадастровий номер 0710100000:11:168:0019) наявні відомості про безстроковий земельний сервітут площею 0,0119 га, підстава для встановлення: договір купівлі-продажу земельної ділянки від 29 вересня 2015 року (а.с.173-174, том 1).
Як слідує витягу з Державного реєстру речових прав № 330484242 від 27 квітня 2023 року, реєстрація сервітуту площею 0,0119 га в межах земельної ділянки кадастровий номер 0710100000:11:168:0019 площею 0,0508 га за адресою: АДРЕСА_1 , здійснена державним реєстратором Боратинської сільської ради Луцького району Маціюк К. С. на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 липня 2019 року, постанови Волинського апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року та постанови Верховного Суду від 12 жовтня 2020 року у справі №161/2621/19, витягу з Державного земельного кадастру № НВ-0700682922022 від 05 грудня 2022 року, відомостей з Державного земельного кадастру №63352021 від 26 квітня 2023 року, договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Розпутняк О. В. 29 вересня 2015 року за № 949 (правокористувач іншого речового права – ОСОБА_3 , власник – ОСОБА_1 ) (а.с.89, том 1).
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 свої вимоги обґрунтовувала тим, що реєстрація за заявою відповідача ОСОБА_3 державним реєстратором Боратинської сільської ради Луцького району Маціюк К. С. 20 грудня 2022 року (рішення № 65846560) права користування (сервітуту) на належній їй на праві власності земельній ділянці площею 0,0508 га по АДРЕСА_1 , є незаконною, оскільки порушує її право власності на земельну ділянку.
Частинами 1, 2 ст. 100 ЗК України визначено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.
Згідно з ст. 99 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими.
Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.
Дія земельного сервітуту зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої встановлений земельний сервітут, до іншої особи (ч. 1 ст. 101 ЗК України).
Як встановлено судом першої інстанції, правомірність встановлення земельного сервітуту була предметом розгляду судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій в межах розгляду цивільної справи № 161/2621/19 (рішення суду першої інстанції від 22 липня 2019 року, залишено без змін постановою Волинського апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року та постановою Верховного Суду від 12 жовтня 2020 року (а.с.12-32, том 1).
Рішеннями судів встановлено, що саме діями ОСОБА_1 було зумовлено неподання відомостей щодо встановленого земельного сервітуту під час реєстрації земельної ділянки. Вказаний земельний сервітут був встановлений на постійній основі для забезпечення права проїзду чи проходу через земельну ділянку ОСОБА_1 до земельних ділянки на АДРЕСА_2 , та АДРЕСА_3 . На даний час інших варіантів доїзду до вказаних ділянок не передбачено. План земельної ділянки та межі встановленого сервітуту розроблений уповноваженою особою та скріплений підписом секретаря Луцької міської ради.
Позивачу ОСОБА_1 достеменно було відомо наявність сервітуту при купівлі земельної ділянки. При цьому позивач не зверталась з вимогами у передбаченому законом порядку про припинення сервітуту, який встановлений на належній їй на праві власності земельній ділянці, як це передбачено ст. 102 ЗК України, а судом не встановлено фактів припинення підстав встановлення земельного сервітуту, наявності відмови осіб, в інтересах яких встановлено земельний сервітут, невикористання земельного сервітуту протягом трьох років, а також порушення власником сервітуту умов користування сервітутом не встановлено.
Як правильно встановлено судом і це вбачається з матеріалів справи, обставини за яких наявність сервітуту унеможливлює використання земельної ділянки, щодо якої встановлено земельний сервітут, за її цільовим призначенням, відсутні. Сервітут є чинним та не скасованим, підстави для його припинення відсутні.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для скасування права користування (сервітуту) за відповідачем на земельній ділянці, яка належить позивачу, оскільки порядок його реєстрації дотримано державним реєстратором та здійснено відповідно до положень чинного законодавства, а позивачем всупереч ст. 81 ЦПК України не доведено та не надано належних та допустимих доказів на підтвердження доведення факту порушення такою реєстрацією її прав як власника земельної ділянки. Реєстрація такого права за відповідачем здійснена на вже встановлений земельний сервітут та не веде до позбавлення позивача, як власника земельної ділянки щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.
Отже, матеріали справи та встановлені судом першої інстанції обставини не дають підстав вважати, що проведена державним реєстратором Боратинської сільської ради Луцького району Маціюк К. С. рішенням за № 65846560 від 20 грудня 2022 року реєстрація права користування (сервітуту) за відповідачем ОСОБА_3 на земельній ділянці площею 0,0508 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер 0710100000:11:168:0019), та яка належить позивачу ОСОБА_1 , здійснена з порушенням встановленого законом порядку і що така реєстрація порушує права позивача як власника земельної ділянки. Тобто доводи апеляційної скарги про незаконність реєстрації права користування (сервітуту) за відповідачем ОСОБА_3 з підстав заявлених у позовній заяві не знайшли свого підтвердження.
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим.
Наведені представником позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 в апеляційній скарзі доводи щодо невідповідності рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, спростовуються вищенаведеними висновками суду першої інстанції, встановленими у справі обставинами і не впливають на законність рішення суду.
Колегія суддів також погоджується із висновком суду про стягнення з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн, оскільки у позові ОСОБА_1 судом було відмолено, а на підтвердження розміру таких витрат позивачем були надані відповідні докази, а саме: ордер на надання правничої допомоги ОСОБА_3 адвокатом Кирись Г. Й. від 01 травня 2023 року, виданий на підставі договору про надання правової допомоги № 17 від 25 квітня 2023 року; квитанція до прибуткового касового ордера № 17 від 25 квітня 2023 року (підстава договір про надання правової допомоги № 17 від 25 квітня 2023 року) про сплату ОСОБА_3 адвокату Кирись Г. Й. грошових коштів у розмірі 20 000 грн. Водночас сторона позивача клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, не заявляла, хоча відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, у суду першої інстанції, за наявності доказів понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн, були відсутні передбачені законом підстави для зменшення таких витрат.
У своїх доводах апеляційної скарги представник позивача ОСОБА_2 також вказував, що вирішуючи питання про стягнення судових витрат за його заявою про ухвалення додаткового рішення на користь позивача, суд першої інстанції постановив ухвалу від 06 вересня 2023 року про відмову у задоволенні такої заяви, хоча мав ухвалити додаткове рішення про відмову у задоволенні заяви, оскільки у позові ОСОБА_1 відмовлено.
Однак, колегія судів такі доводи до уваги не приймає, оскільки ч. 5 ст. 270 ЦПК України, якою передбачено, що додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено, кореспондує до ст. 353 ЦПК України, п. 20 ч. 1 якої передбачено, що окремо від рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції про відмову ухвалити додаткове рішення. Тобто, за наслідками розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення, у разі відсутності підстав для його ухвалення, суд постановляє саме ухвалу, а не додаткове рішення.
Отже, доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди представника позивача з висновками суду першої інстанції, є подібними доводам, які викладені у позовній заяві, мотивована відповідь на які надана судом першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.  
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд                                                 
                                      У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 серпня 2023 року у цій справі залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: