Постанова                                  
Іменем України
08 листопада 2023 року
м. Київ
 
справа № 758/9834/16
провадження № 61-8528св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Подільського районного суду міста Києва від 23 січня 2023 рокуу складі судді Ларіонова Н. М. та постанову Київського апеляційного суду від 16 травня 
2023 року у складі колегії суддів: Олійника В. І., Кулікової С. В., Сушко Л. П.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - 
АТ КБ «ПриватБанк», банк) про стягнення грошових коштів.
Позовну заяву мотивовано тим, що 12 липня 2010 року та 01 липня 2011 року позивач уклала з АТ КБ «ПриватБанк» договори банківського вкладу (депозиту), за умовами яких внесла в банк грошові вклади за двома договорами на загальну суму 4 000 000 доларів США. За умовами договорів ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язалося виплачувати їй щомісячно проценти на суму вкладів, однак відповідач своїх обов`язків не виконує з березня 
2014 року та на її звернення щодо виплати процентів не реагує. 
Зазначала, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 14 листопада 2014 року задоволено її вимоги та стягнуто з АТ «КБ ПриватБанк» на її користь проценти на суми вкладів, нараховані за кілька місяців, а також три проценти річних за період березня до травня 2014 року у розмірі 45 588,03 доларів США за договором від 12 липня 2010 року та у розмірі 55 300,55 доларів США за договором від 01 липня 2011 року.
Крім того, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 липня 2018 року, з урахуванням постанови Київського апеляційного суду 
від 22 листопада 2018 року, з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь стягнуто суму вкладу за договором від 12 липня 2010 року в розмірі 1 800 000 доларів США, суму не нарахованих відсотків в розмірі 98 136,99 доларів США, три відсотки річних в розмірі 464 401,11 грн, а також суму вкладу за договором 
від 01 липня 2011 року у розмірі 2 200 000 доларів США, суму не нарахованих відсотків в розмірі 119 945,21 доларів США, три відсотки річних в розмірі 
567 601, 26 грн. 
Проценти та три проценти річних було стягнуто судом за період з червня до грудня 2014 року.
Посилаючись на те, що банк рішення суду про стягнення суми вкладу та процентів не виконує, позивач просила суд стягнути з відповідача на свою користь проценти за договором від 12 липня 2010 року за період з 09 жовтня 
2015 року до 28 липня 2016 року у розмірі 144 493,15 доларів США, а також три проценти річних за цей же період на несплачені відсотки у розмірі 
3 479,71 доларів США, а також три проценти річних за несплачену суму вкладу за період з 17 грудня 2014 року до 28 липня 2016 року у розмірі 87 139,73 доларів США. 
Крім того, позивач просила стягнути проценти за договором від 01 липня 2011 року за період з 09 жовтня 2015 року до 28 липня 2016 року у розмірі 
176 602,74 доларів США, а також три проценти річних за цей же період на несплачені відсотки у розмірі 4 252,98 доларів США, а також три проценти річних за несплачену суму вкладу за період з 17 грудня 2014 року до 28 липня 2016 року у розмірі 106 504,11 доларів США.
 
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
 
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 23 січня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 16 травня 2023 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором від 12 липня 2010 року, з яких: 
144 493,15 доларів США - сума ненарахованих відсотків за період 
від 09 жовтня 2015 року до 28 липня 2016 року, 86 350,40 грн - сума 3% річних на несплачені відсотки за період від 09 жовтня 2015 року до 28 липня 
2016 року, 2 162 407,26 грн - сума 3% річних на невиплачену суму вкладу за період від 17 грудня 2014 року до 28 липня 2016 року.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором від 01 липня 2011 року, з яких: 
176 602,74 доларів США - сума ненарахованих відсотків за період 
від 09 жовтня 2015 року до 28 липня  2016 року, 105 539,40 грн - сума 3% річних на несплачені відсотки за період від 09 жовтня 2015 року до 28 липня 
2016 року, 2 642 942,09 грн - сума 3% річних на невиплачену суму вкладу за період від 17 грудня 2014 року до 28 липня 2016 року. 
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Судові рішення мотивовано тим, що між сторонами були укладені договори банківського вкладу, факт невиконання банком своїх договірних зобов`язань встановлений рішенням судів, позивач зверталася до відповідача з вимогою про повернення вкладу, проте ці вимоги виконані не були, а тому наявні підстави для стягнення процентів та трьох процентів річних за спірний період. При цьому суди вважали, що три проценти річних підлягають стягненню у національній, а не у іноземній валюті, як просила позивач. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи, яка її подала
 
До Верховного Суду 08 червня 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» подало касаційну скаргу на вказані судові рішення, у якій просить їх скасувати в частині задоволення позову та ухвалити нове в цій частині, яким відмовити у задоволенні позову. В решті рішення суду залишити без змін.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами помилково стягнуто проценти та три проценти річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України після розірвання договорів вкладів (12 грудня 2014 року). При вирішенні спору суди не врахували висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року справа № 320/5115/17, у постановах Верховного Суду від 14 грудня 2021 року справа № 757/51306/17, від 20 липня 2022 року справа № 132/4437/18, від 28 вересня 2022 року справа № 529/201/20, від 24 травня 2023 року справа № 756/420/17.
 
Відзив на касаційну скаргу
 
У липні 2023 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу, 
в якому позивач посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність ухвалених у справі судових рішень. Вважає, що розірвання договору відбулося 22 листопада 2018 року, з моменту набрання законної сили рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 липня 2018 року (справа 
№ 759/332/15), а тому до цієї дати позивач має право на отримання процентів, встановлених договорами. Крім того, зазначає, що вона у будь-якому випадку має право на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 червня 2023 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 01 листопада 2023 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
12 липня 2010 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір № SAMDN01000711169348 (вклад «Депозит VIP»), відповідно до умов якого позивач передала відповідачу депозитний вклад у розмірі 
900 000 доларів США, процента ставка за депозитом склала 10% річних з періодом нарахування - 1 місяць, строком 366 днів.
 
Згідно з умовами вказаного договору банківського вкладу ОСОБА_1 мала право протягом строку вкладу здійснювати його доповнення.
 
ОСОБА_1 за договором банківського вкладу від 12 липня 2010 року № SAMDN01000711169348 внесла на депозитний рахунок, який відкритий у ПАТ КБ «ПриватБанк», грошові кошти на загальну суму 1 800 000 доларів США.
 
01 липня 2011 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір № SAMDN01000717735387 (вклад «Депозит VIP»), відповідно до умов якого позивач передала депозитний вклад в розмірі 1 140 000 доларів США, процента ставка за депозитом склала 8% річних та відповідно до додаткової угоди № 2 від 12 жовтня 2012 року, яка була укладена до вказаного договору - під 10% річних, з періодом нарахування - 1 місяць, строком на 367 днів.
 
Згідно з умовами вказаного договору банківського вкладу ОСОБА_1 мала право протягом строку вкладу здійснювати його доповнення.
 
ОСОБА_1 відповідно до умов договору банківського вкладу від 01 липня 2011 року № SAMDN01000717735387 протягом строку його дії внесла грошові кошти на загальну суму 2 200 000 доларів США.
 
Відповідно до рішення Голосіївського районного суду міста Києва 
від 14 листопада 2014 року (справа № 752/10111/14) з банку на користь позивача стягнуто проценти та три проценти річних за період березня до травня 2014 року у розмірі 45 588,03 доларів США за договором від 12 липня 2010 року та у розмірі 55 300,55 доларів США за договором від 01 липня 
2011 року.
 
12 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про дострокове повернення їй депозитних вкладів № SAMDN01000711169348 та       № SAMDN01000717735387 разом з нарахованими відсотками за період з 01 червня 2014 року по 12 грудня 2014 року у повному обсязі. Однак, банк не виконав належним чином своїх зобов`язань за вказаними договорами банківських вкладів.    
 
Крім того, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 липня 2018 року (справа № 759/332/15), з урахуванням постанови Київського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року, з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь стягнуто суму вкладу за договором від 12 липня 2010 року в розмірі 1 800 000 доларів США, суму не нарахованих відсотків в розмірі 
98 136,99 доларів США, три відсотки річних в розмірі 464 401,11 грн, а також суму вкладу за договором від 01 липня 2011 року у розмірі 2 200 000 доларів США, суму не нарахованих відсотків в розмірі 119 945,21 доларів США, три відсотки річних в розмірі 567 601, 26 грн. 
Проценти та три проценти річних було стягнуто судом за період з червня до грудня 2014 року.
 
Звертаючись до суду із цим позовом, позивач посилалася на невиконання відповідачем обов`язків з повернення сум вкладу та виплати процентів, а тому просила суд стягнути з відповідача на свою користь проценти за договором від 12 липня 2010 року за період з 09 жовтня 2015 року до 28 липня 2016 року у розмірі 144 493,15 доларів США, а також три проценти річних за цей же період на несплачені відсотки у розмірі 3 479,71 доларів США, а також три проценти річних за несплачену суму вкладу за період з 17 грудня 2014 року до 28 липня 2016 року у розмірі 87 139,73 доларів США. 
Крім того, позивач просила стягнути проценти за договором від 01 липня 
2011 року за період з 09 жовтня 2015 року до 28 липня 2016 року у розмірі 
176 602,74 доларів США, а також три проценти річних за цей же період на несплачені відсотки у розмірі 4 252,98 доларів США, а також три проценти річних за несплачену суму вкладу за період з 17 грудня 2014 року до 28 липня 2016 року у розмірі 106 504,11 доларів США.
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
 
Статтею 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. 
 
За змістом частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
 
До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. 
 
Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).
 
Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).
 
Таким чином, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.
 
Частиною першою статті 1075 ЦК України передбачено, що договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час.
 
У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (частина друга статті 653 ЦК України).
 
У постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20) зазначено, що «у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків».
 
Щодо позовних вимог про стягнення процентів за договорами та 3% річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України за прострочення сплати процентів
 
У справі, що переглядається, з вимогою про дострокове повернення їй депозитних вкладів № SAMDN01000711169348 та № SAMDN01000717735387, тобто вимогою про розірвання договору, позивач звернулася 12 грудня 
2014 року.
 
Такі обставини встановлені у рішенні Святошинського районного суду 
м. Києва від 10 липня 2018 року (справа № 759/332/15), які в силу положення частини четвертої статті 82 ЦПК України, не доказуються при розгляді цієї справи.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Однак при вирішенні спору судами не враховано, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. Після розірвання договорів банківського вкладу за судовим рішенням проценти не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються.
 
Суди попередніх інстанцій на зазначені висновки Верховного Суду уваги не звернули, не врахували, що 12 грудня 2014 року позивач фактично звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» про розірвання договору, тому між сторонами припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу.
 
Отже, з моменту розірвання цих договорів нарахування передбачених договорами процентів припиняється, а починаючи з 15 грудня 2014 року права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 
 
Тому у задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів за договорами вкладів за період з 09 жовтня 2015 року до 28 липня 2016 року, а саме за договором від 12 липня 2010 рокуу розмірі 144 493,15 доларів США та за договором від 01 липня 2011 року у сумі 176 602,74 доларів США суди мали відмовити.
 
Також не підлягали й до задоволенню позовні вимоги про стягнення трьох процентів річних за прострочення сплати процентів на підставі частини другої статті 625 ЦК України, оскільки вони нараховані на проценти за період з 09 жовтня 2015 року до 28 липня 2016 року, тобто після розірвання договорів вкладів.
 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що судові рішення в частині стягнення процентів за договорами вкладів від 12 липня 2010 року та 
від 01 липня 2011 року у розмірі відповідно 144 493,15 доларів США та 
176 602,74 доларів США, а також трьох процентів річних за прострочення сплати процентів на підставі частини другої статті 625 ЦК України відповідно 86 350,40 грн та 105 539,40 грн підлягають скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.
 
Посилання у відзиві на те, що договори були розірвання з моменту набрання чинності 22 листопада 2018 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 липня 2018 року (справа № 759/332/15), є помилковими, оскільки таке розірвання договорів відбулося раніше, а саме 12 грудня 2014 року внаслідок односторонньої відмови позивача від договорів на підставі частини третьої статті 651 ЦК України.
 
Щодо стягнення трьох процентів на підставі частини другої статті 625 ЦК України на суму вкладів 
 
Судами установлено, що суми вкладів за договорами від 12 липня 2010 року та 
від 01 липня 2011 року, які стягнуті рішенням Святошинського районного суду 
м. Києва від 10 липня 2018 року (справа № 759/332/15), з урахуванням постанови Київського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року, повернуті не були. Банк цих обставин не заперечував.
 
Звертаючись до суду із позовними вимогами про стягнення трьох процентів річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України, позивач посилалася на невиконання банком обов`язку з повернення вкладів та нарахувала такі проценти від простроченої суми вкладів за період з 17 грудня 2014 року 
до 28 липня 2016 року (період, що не охоплюється судовими рішеннями у справі 
№ 759/332/15).
 
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).
 
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
 
Частиною другою статті 625 ЦПК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.
 
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). 
 
Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
 
Після розірвання договору банківського вкладу в судовому порядку банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України.
 
Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження 
№ 14-133цс20).
 
Установивши, що банк неналежним чином виконував зобов`язання за договорами вкладів від 12 липня 2010 року та від 01 липня 2011 року, вчасно не повернув належні позивачу кошти, які були ним внесені на депозит, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про стягнення 
з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 трьох процентів річних за прострочення повернення сум вкладів на підставі частини другої статті 625 ЦК України за договором від 12 липня 2010 року у розмірі 2 162 407,26 грн та за договором від 01 липня 2011 року у розмірі 2 642 942,09 грн, які нараховані за період з 17 грудня 2014 року до 28 липня 2016 року.
 
При цьому колегія суддів враховує, що доводів стосовно неправомірного нарахування позивачем трьох процентів річних за прострочення повернення суми вкладів на підставі частини другої статті 625 ЦК України, а також щодо розміру такої відповідальності касаційна скарга не містить.
 
Покладений в основу судових рішень наданий позивачем розрахунок трьох процентів річних банком не оспорювався, свого розрахунку банк не надав, а тому суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення таких процентів у заявленому позивачем розмірі.
Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
За змістом статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржувані судові рішення в частині стягнення процентів за договорами вкладів 
від 12 липня 2010 року та від 01 липня 2011 року, а також трьох процентів річних за прострочення сплати процентів на підставі частини другої статті 625 ЦК України підлягають скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині. 
 
В іншій частині судові рішення слід залишити без змін. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково. 
 
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 23 січня 2023 рокута постанову Київського апеляційного суду від 16 травня 2023 року в частині стягнення з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»на користь ОСОБА_1 процентів за договорами вкладів 
від 12 липня 2010 року та від 01 липня 2011 року у розмірі 144 493,15 доларів США та 176 602,74 доларів США, а також трьох процентів річних за прострочення сплати процентів на підставі частини другої статті 625 ЦК України у розмірі 86 350,40 грн та 105 539,40 грн скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.
 
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 23 січня 2023 рокута постанову Київського апеляційного суду від 16 травня 2023 року в частині стягнення з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»на користь ОСОБА_1 трьох процентів річних за прострочення повернення сум вкладів за договором від 12 липня 2010 року у розмірі 
2 162 407,26 грн та за договором від 01 липня 2011 року у розмірі 
2 642 942,09 грн залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                   Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                             О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович