ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2023 р.	Справа № 643/5935/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Спаскіна О.А. ,
за участю секретаря судового засідання Юрченко Д.С.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 01.08.2023, головуючий суддя І інстанції: Новіченко Н.В., м. Харків, повний текст складено 01.08.23 року по справі № 643/5935/23
          за позовом           ОСОБА_1  
          до          Державної служби України з безпеки на транспорті      третьої особи            ОСОБА_2 
          про скасування постанови,
ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті (далі – ДС України з безпеки на транспорті, відповідач), третя особа ОСОБА_2 (далі – ОСОБА_2 ), в якому просив:
- скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі, стосовно особи, яка має реєстрацію місця проживання/перебування на території України, серії НОМЕР_1 від 23.02.2023, винесену ДС України з безпеки на транспорті відносно ОСОБА_2 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 132-1 КУпАП, та закрити справу про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на транспорті за ч. 2 ст. 132-1 КУпАП відносно ОСОБА_2 . 
В обґрунтування позовних вимог пояснив, що ОСОБА_1 , хоч і не є особою, щодо якої винесено оскаржувану постанову серії АА № 00005834 від 23.02.2023, однак має законне право на звернення до суду згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України, яке не можна обмежувати, оскільки спірною  постановою відповідач створив передумови для порушення у майбутньому права власності позивача та законних інтересів. Стверджує про відсутність, як в діях третьої особи, так і в діях позивача об`єктивної сторони адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 132-1 КУпАП, оскільки в силу прямого імперативу абз. 7 п. 22.5 ПДР до спірних правовідносин не підлягає застосуванню абз. 1  п. 22.5 Правил дорожнього руху, що унеможливлює притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 , як особи, спеціалізованим транспортним засобом MAN 19.343, 1995 року випуску, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_3 якої 03.02.2023 перевозився благодійний вантаж у вигляді харчових продуктів масою приблизно 10 тон задля забезпечення потреб і обороноздатності Дергачівської територіальної громади Харківської області, що підтверджується запитом Дергачівської міської військової адміністрації Харківської області від 01.02.2023 № 66/1/01-17, подякою Дергачівської міської військової адміністрації Харківської області від 06.02.2023 № 77/1/01- 1", відповідним листом-підтвердженням БО «БФ «Спілка волонтерів Харкова».
Повідомив, що 20.06.2023 ОСОБА_2 , як власник вищевказаного спеціалізованого транспортного засобу, і особа, яка притягається до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 132-1 КУпАП України, звернувся до ОСОБА_1 , з відповідною претензією, в якій вимагав від останнього викласти в позовній заяві доводи і докази з приводу того, що 03.02.2023 ОСОБА_1 перевозив благодійній вантаж у вигляді харчових продуктів з метою їх використання для забезпечення обороноздатності держави, в якості підтвердження обставини, що виключає застосування до вказаного транспортного засобу ОСОБА_2 абз. 1 п. 22.5 ПДР, та відповідно притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 132-1 КУпАП України. У цій претензії ОСОБА_2 попередив позивача, що у разі невиконання цієї вимоги та/або у разі стягнення з ОСОБА_2 суми штрафу у розмірі 34 000,00 грн відповідно до постанови від 23.02.2023 серії АА № 00005834 він звернеться до ОСОБА_1 зі зворотньою вимогою (регресом) у судовому порядку і стягне суму накладеного на ОСОБА_2 штрафу. Враховуючи викладене, вважає, що відповідач, прийнявши оскаржувану постанову серії АА № 00005834 від 23.02.2023, вирішив питання щодо обсягу обов`язків ОСОБА_1 стосовно відшкодування збитків ОСОБА_2 , оскільки створив юридичний факт, внаслідок чого з ОСОБА_2 можуть стягнути суму штрафу, накладеного спірною постановою.
Вказав, що 23.02.2023 Державна служба України з безпеки на транспорті двічі притягнула ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, за нібито вчинення ним об 12:00 та 12:20 двох адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 132-1 КУпАП України, хоча насправді ОСОБА_2 вчинив одне триваюче діяння, яке почав вчиняти 03.02.2023 о 12:00, і яке навіть не містить ознак складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 132-1 КУпАП України. Звернув увагу, що відповідно до п. 22 Порядку здійснення габаритно-вагового контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 879 від 27.06.2007 «Про заходи збереження автомобільних доріг загального користування» у разі виявлення на стаціонарних або пересувних чи автоматичних пунктах габаритно-вагового контролю порушення правил проїзду великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів такий транспортний засіб тимчасово затримується згідно із статтею 265-2 КУпАП. Однак, відповідач після виявлення першого факту перевантаження, яке на його думку містить ознаки правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 132-1 КУпАП України, не затримав транспортний засіб ОСОБА_2 , а тому ані останній, ані ОСОБА_1 , який 03.02.2023 фактично керував транспортним засобом, не були повідомлені про подальшу заборону руху, у зв`язку з чим про вчинення ОСОБА_2 чи ОСОБА_1 другого адміністративного правопорушення з різницею у 20 хвилин не може йти мова.
Вищенаведене надає підстави для висновку, що Державна служба України з безпеки на транспорті притягнула ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності вдруге за одне і теж саме діяння, яке не містить ознак складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 132-1 КУпАП України, чим грубо порушила положення ст. 61 Конституції України.
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 01.08.2023 у справі № 643/5935/23 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі, стосовно особи, яка має реєстрацію місця проживання/перебування (місцезнаходження юридичної особи) на території України серії АА № 00005834 від 23.02.2023, винесену Державною службою України з безпеки на транспорті відносно ОСОБА_2 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 132-1 КУпАП та закриття справи про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті за ч. 2 ст. 132-1 КУпАП відносно ОСОБА_2 .
Позивач, не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення судом норм процесуального та матеріального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Московського районного суду м. Харкова від 01.08.2023 у справі № 643/5935/23 та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована твердженнями про залишення судом першої інстанції поза увагою доводів позивача, які викладені ним у позовній заяві щодо наявності довіреності від 20.04.2020 № 2062, виданої ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_1 , якою останнього уповноважено користуватись та розпоряджатись спеціалізованим вантажним транспортним засобом MAN 19.343, 1995 року випуску, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_3 , що належить на праві власності третій особі. Повідомив, що з початку повномасштабної збройної агресії російської федерації ОСОБА_1 , будучи волонтером БО «БФ «Спілка волонтерів Харкова», активно здійснює перевезення благодійної допомоги на деокуповані території Харківської області за допомогою вказаного вище спеціалізованого вантажного транспортного засобу, у тому числі і 03.02.2023 (за запитом Дергачівської міської військової адміністрації Харківської області від 01.02.2023 № 66/1/01-17). 
Наголосив, що у ході примусового виконання постанови відповідача серії АА № 00005834 від 23.02.2023 до майна ОСОБА_2 , зокрема до згаданого вантажного транспортного засобу можуть бути застосовані заходи примусового виконання рішення, наприклад накладення арешту чи оголошення його в розшук, що в свою чергу унеможливить реалізацію законного інтересу ОСОБА_1 , зокрема у користуванні ним таким транспортним засобом для здійснення благодійної діяльності у період дії воєнного стану. 
Пославшись на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 20.02.2019 у справі № 522/3665/17, постанові від 20.02.2019 у справі № 522/3665/17, зауважив, що законний інтерес може бути захищено судом, якщо позивач вважає, що створюються перешкоди для його реалізації (щодо протиправних діянь, які тривають і є перешкодами для реалізації права в теперішньому або в майбутньому часі). Відтак, законний інтерес ОСОБА_1 щодо користування згаданим транспортним засобом очевидно має правовий характер, безпосередньо пов`язаний з користуванням конкретним матеріальним благом, є реальним, персоналізованим, а тому підлягає судовому захисту.
Просив врахувати, що право особи на звернення до ЄСПЛ пов`язане з наявністю у неї статусу жертви (потерпілого). Слово «жертва» в контексті статті 34 Конвенції означає особу або осіб, яких прямо або опосередковано торкнулося стверджуване порушення. Отже, стаття 34 стосується не тільки безпосередньої жертви або жертви стверджуваного порушення, але також непрямих жертв, яким порушення заподіяло б шкоду або які б мали дійсну і особисту зацікавленість в тому, щоб воно припинилося (Валліанатос та інші проти Греції [ВП], №№ 29381/09 та 32684/09, п. 47, від 7 листопада 2011).
З огляду на вищевикладене вважає хибним висновок суду щодо відсутності у ОСОБА_1 права на позов у справі № 643/5935/23. 
Наголосив, що ані КАС України, ані жодний інший нормативно-правовий акт не звільняє суд від обов`язку врахувати і оцінити кожний аргумент сторони при встановлені ним факту відсутності у однієї із сторін права на звернення до суду з позовом. Не встановлення судом першої інстанції факту створення відповідачем перешкоди для реалізації в майбутньому часі законних інтересів ОСОБА_1 щодо подальшого користування спеціалізованим вантажним транспортним засобом MAN 19.343, державний номер НОМЕР_3 , та ненадання жодної оцінки тому, що відповідач прийняв дві постанови щодо одного і того самого триваючого діяння, яке за висновками ДС України з безпеки на транспорті, містить склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 132-1 КУпАП, на думку апелянта, призвело до неправильного вирішення справи.
Відповідач та третя особа правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.
Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки до суду не повідомили.
Відповідно до ч. 3 ст.  та ч. 2 ст. 313 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що 23.02.2023 відповідачем було винесено постанову серії АА № 000005834 по справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі, стосовно особи, яка має реєстрацію місця проживання/перебування (місцезнаходження юридичної особи) на території України, на підставі якої ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 132-1 КУпАП.
Склад адміністративного правопорушення полягав в тому, що 23.02.2023 року о 12 год. 20 хв. за адресою Н-01 Київ-Знам`янка, км 206+200, відповідальна особа допустила рух транспортного засобу із перевищенням нормативних параметрів пунктом 22.5 ПДР, перевищення загальної маси транспортного засобу на 28, 425 % (5,117 тон), при дозволеній максимальній фактичній масі 18 тон, навантаження на одинарну вісь транспортного засобу на 18,221 % (2, 095 тон), при дозволеному максимальному навантаженню на вісь 11,5 тон.
20.06.2023 позивач отримав від ОСОБА_2 претензію, в якій останній вимагає у позивача посприяти у процесі судового оскарження оскаржуваної постанови, з якою він абсолютно не погоджується, і викласти у процесі судового спору докази щодо перевезення позивачем благодійних вантажів з метою їх використання для забезпечення обороноздатності держави. У разі невиконання зазначеної вимоги та/або у разі стягнення з ОСОБА_2 суми штрафу, він буде вимагати від позивача сплатити на його користь суму штрафу в якості відшкодування збитків, понесених внаслідок його притягнення до адміністративної відповідальності. У разі невиконання цієї вимоги ОСОБА_2 має намір у найкоротший строк стягнути з позивача вказану суму у судовому порядку.
Не погодившись вказаною постановою відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем факту порушення оскаржуваною постановою його прав та охоронюваних законом інтересів, а відтак і права на звернення до суду, що, за висновком суду є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову. Доводи позивача судом оцінено критично, оскільки спірні правовідносини не допускають право зворотної вимоги (регресу), а факт направлення ОСОБА_2 претензії позивачу про сплату суми штрафу, який може бути стягнуто на підставі оскаржуваної постанови, жодним чином не підтверджує факт порушення відповідачем прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Спірна постанова не є актом, на підставі якої позивача притягнуто до адміністративної чи будь-якої іншої відповідальності.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлено Правилами дорожнього руху.
Відповідно до ч. 5 ст. 14 Закону України "Про дорожній рух" учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
За приписами п. 1.9. Правил дорожнього руху, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Пунктом 1.3 Правил дорожнього руху передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.
Згідно з ч. 2 ст. 29 Закону України “Про дорожній рух”, з метою збереження автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів. Порядок видачі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, та розмір плати за його отримання встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. 4 Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2001 № 30 (далі - Правила № 30), рух великовагових та великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами здійснюється на підставі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, виданим перевізникові уповноваженим підрозділом Національної поліції, або документа про внесення плати за проїзд таких транспортних засобів. Допускається перевищення вагових параметрів порівняно з визначеними у пункті 22.5 ПДР України на 2% (величина похибки) без оформлення відповідного дозволу та внесення плати за проїзд.
Згідно з п. 22.5 Правил дорожнього руху (в редакції, що діяла на момент вчинення правопорушення) рух транспортних засобів та їх составів допускається у разі, коли їх параметри не перевищують, зокрема: в) навантаження на вісь: на одинарну вісь для доріг державного значення, 11,5 тонн, місцевого значення – 7 тонн.
Рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоча б один з їх габаритних та/або вагових параметрів перевищує нормативи, визначені цим пунктом, здійснюється відповідно до Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2001 р. № 30 “Про проїзд великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами” (Офіційний вісник України, 2001 р., № 3, ст. 75).
Вимоги цього пункту не поширюються на транспортні засоби спеціального призначення, які виконують функції зимового утримання автомобільних доріг, та Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту під час слідування (повернення) до (з) місця виконання заходів із захисту населення і територій від надзвичайних ситуацій та запобігання їх виникненню, ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, гасіння пожеж.
Рух транспортних засобів та їх составів, фактична маса та навантаження на вісь яких перевищують параметри, визначені підпунктами “б” та “в” цього пункту, у разі перевезення подільних вантажів забороняється.
На ділянках автомобільних доріг загального користування місцевого значення, на яких створені дорожні умови, що дають можливість рухатися з більшими фактичною масою та навантаженням на вісь, за погодженим з уповноваженим підрозділом Національної поліції рішенням власників доріг або органів, яким передано право на утримання таких доріг, можуть встановлюватися дорожні знаки 3.15 та 3.16 із параметрами, визначеними для автомобільних доріг загального користування державного значення
Дорожнє перевезення небезпечних вантажів здійснюється відповідно до Директиви 2008/68/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 24 вересня 2008 р. про внутрішні перевезення небезпечних вантажів, Європейської Угоди про міжнародне дорожнє перевезення небезпечних вантажів та нормативно-правових актів України у зазначеній сфері.
У період воєнного стану в Україні та протягом трьох місяців з дня його припинення або скасування вимоги абзаців першого та другого цього пункту не поширюються на транспортні засоби, які здійснюють перевезення вантажів з метою їх використання для забезпечення обороноздатності держави за рішенням військового командування, в інтересах якого здійснюється таке перевезення.
Приписами ч. 2 ст. 132-1 КУпАП передбачено, що перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм під час руху великогабаритними і великоваговими транспортними засобами автомобільними дорогами, вулицями або залізничними переїздами тягне за собою накладення штрафу в розмірі: п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм від 5% до 10% включно; однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 10%, але не більше 20%; двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 20%, але не більше 30%; трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 30%.
Відповідно до ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно зі ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше, як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
Виходячи зі змісту ч. 7 ст. 258 КУпАП у разі виявлення адміністративного правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого за допомогою працюючих в автоматичному режимі спеціальних технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, безпеки на автомобільному транспорті, зафіксовані за допомогою засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, правопорушення, передбаченого статтею 132-2 цього Кодексу, та/або порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксованих у режимі фотозйомки (відеозапису), протокол про адміністративне правопорушення не складається, а постанова у справі про адміністративне правопорушення виноситься без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.
За визначенням, наведеним у ч. 1 ст. 14-3 КУпАП, адміністративну відповідальність за правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, передбачені частиною другою статті 122-2, частинами другою і третьою статті 132-1 цього Кодексу, зафіксовані за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі (за допомогою комплексу технічних засобів автоматичного визначення вагових, габаритних та інших параметрів транспортного засобу з функціями фотозйомки та/або відеозапису, що функціонують згідно із законодавством про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах), несе відповідальна особа - фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, а в разі якщо до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу - належний користувач транспортного засобу, а якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань на момент запиту відсутні відомості про керівника юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, - особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи.
Згідно з ч. 3 ст. 14-3 КУпАП, відповідальна особа, зазначена у частині першій цієї статті, або особа, яка ввезла транспортний засіб на територію України, звільняється від відповідальності за адміністративні правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксовані за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, у випадках, передбачених статтею 279-7 цього Кодексу.
Положеннями ч. 1 ст. 279-5 КУпАП встановлено, що у разі якщо адміністративні правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, передбачені частиною другою статті 122-2, частинами другою, третьою статті 132-1 цього Кодексу, зафіксовані за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, або в разі вчинення адміністративних правопорушень, передбачених статтею 132-2 цього Кодексу, уповноважені на те посадові особи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, за даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів, а в разі необхідності - за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань встановлюють відповідальну особу, зазначену у частині першій статті 14-3 цього Кодексу, або вантажовідправника.
Згідно з п. 2 Порядку № 1197, який діяв на час винесення спірної постанови, належний користувач - фізична особа, яка на законних підставах користується транспортним засобом, що їй не належить, а також керівник юридичної особи - лізингоодержувача (особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи - лізингоодержувача) або працівник, визначений керівником юридичної особи, яка є власником транспортного засобу або отримала в установлений законодавством спосіб право користуватися ним, які в разі внесення щодо них відомостей до Реєстру, відповідно до статті 14-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення несуть відповідальність за адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису).
З аналізу наведених норм слідує, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 132-2 КУпАП, зафіксоване в автоматичному режимі, виноситься на власника транспортного засобу або належного користувача.
Колегія суддів зазначає, що постанова серії АА № 00005834 від 23.02.2023 винесена ДС України з безпеки на транспорті відносно ОСОБА_2 – власника спеціалізованого транспортного засобу MAN 19.343, 1995 року випуску, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_3 .
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 на підставі довіреності від 20.04.2020 за № 2062 уповноважив ОСОБА_1 користуватись та розпоряджатись спеціалізованим вантажним транспортним засобом MAN 19.343, 1995 року випуску, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_3 , що належить на праві власності ОСОБА_2 .
Положеннями ч. 1 ст. 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Отже, нормативно-правові акти чи індивідуальні акти, прийняті суб`єктом владних повноважень з порушенням закону, підлягають визнанню нечинними чи скасуванню лише у разі порушення прав, свобод чи інтересів фізичної особи і необхідності судового захисту з метою поновлення порушеного права.
Крім того, відповідно до ст. 287 КУпАП постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 цього Кодексу, особою, щодо якої її винесено, а також потерпілим.
Відповідно до абз. 1 ст. 269 КУпАП потерпілим є особа, якій адміністративним правопорушенням заподіяно моральну, фізичну або майнову шкоду.
Колегія суддів зазначає, що у розумінні ст. 269 КУпАП ОСОБА_1 не є потерпілим, оскаржувана постанова винесена відносно фізичної особи ОСОБА_2 , а тому саме йому належить право на оскарження даної постанови. При цьому, положеннями КУпАП не передбачено право фактичного користувача, якого не притягнуто до адміністративної відповідальності, оскаржувати постанову про накладення адміністративне стягнення, винесено стосовно іншої особи.
Чинні норми КУпАП стосовно права на оскарження постанови у справі про адміністративні правопорушення забезпечують за аналогією з правом на доступ до суду, закріпленим у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, законну мету і не порушують саму сутність цього права.
Згідно зі ст. 48 КАС України суд першої інстанції, встановивши, що з позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги, може за згодою позивача та особи, якій належить право вимоги, допустити заміну первинного позивача належним позивачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи.
Зі змісту позову вбачається, що ОСОБА_1 зазначав, що він має беззаперечне право на оскарження спірної постанови, а відтак був переконаний, що він є належним позивачем. Судом першої інстанції не порушувалось питання щодо заміни неналежного позивача.
Варто зазначити, що на момент винесення оскаржуваної постанови у встановленому порядку відомості про ОСОБА_1 як про належного користувача транспортного засобу MAN 19.343, 1995 року випуску, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_3 , не були внесені до Єдиного державного реєстру транспортних засобів.
Відповідно до ч. 1 ст.279-7 КУпАП, відповідальна особа, зазначена у частині першій статті 14-3 цього Кодексу, або особа, яка ввезла транспортний засіб на територію України, звільняється від адміністративної відповідальності за правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксовані за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, якщо протягом 20 календарних днів з дня вчинення відповідного правопорушення або з дня набрання постановою про накладення адміністративного стягнення законної сили:
- така особа надала документ, який підтверджує, що до моменту вчинення правопорушення транспортний засіб вибув з її володіння;
- внаслідок протиправних дій інших осіб, або щодо протиправного використання іншими особами номерних знаків, що належать її транспортному засобу;
- особа, яка користувалася транспортним засобом на момент вчинення зазначеного правопорушення, звернулася особисто до органу (посадової особи), уповноваженого розглядати справи про адміністративні правопорушення, із заявою про визнання зазначеного факту адміністративного правопорушення та надання згоди на притягнення до адміністративної відповідальності, а також надала документ (квитанцію) про сплату відповідного штрафу.
З наведеного слідує, що законом передбачена можливість звільнення власника транспортного засобу від відповідальності за правопорушення, зафіксоване в автоматичному режимі, у разі вчинення цього порушення іншою особою.
Однак позивач, на виконання ч. 1 ст. 279-7 КУпАП, не звертався протягом 20 днів особисто до відповідача із заявою про визнання фактичного використання транспортного засобу.
Суд апеляційної інстанції наголошує, що з`ясування матеріально-правової заінтересованості позивача передує розгляду питання щодо правомірності рішення, яке оскаржується. Відсутність матеріально-правової заінтересованості позивача є підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності оскаржуваного рішення.
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 31.03.2021 року № 640/21611/19.
З огляду на вищенаведене, відсутність у позивача матеріально-правової заінтересованості є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.
В контексті завдань адміністративного судочинства (статті 2 КАС України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.
Постанова про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_2 не порушує прав позивача ОСОБА_1 , останнім не доведено факту порушення оскаржуваною постановою його прав та охоронюваних законом інтересів, а тому позовні вимоги про скасування постанови не підлягають задоволенню.
Посилання позивача щодо можливого в майбутньому порушення його законних інтересів щодо користування транспортним засобом MAN 19.343, 1995 року випуску, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_3 , які внаслідок накладення на вказане майно арешту у зв`язку з відкриттям виконавчого провадження, позбавить позивача можливості користуватись автомобілем з метою здійснення благодійної діяльності, не є обставиною, яка свідчить про порушення його права у спірних правовідносинах та не наділяє його статусом особи, яка має право звернутися до суду з цим позовом у розумінні абз. 1 ст. 269 КУпАП.
З огляду на те, що у справі про оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення позивачем повинен бути ОСОБА_2 , у суду відсутні підстави для надання оцінки правомірності дій відповідача про притягнення до адміністративної відповідальності третьої особи, а також вирішення питання про наявність або відсутність складу адміністративного правопорушення.
Колегія суддів зазначає, що третя особа не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про оскарження постанови серії АА № 00005834 від 23.02.2023 із викладенням доводів щодо неправомірності дій відповідача та неможливості застосування до ОСОБА_2 положень абз. 1 п. 22.5 ПДР з огляду на приписи абз. 7 п. 22.5 ПДР.
Ухвалюючи судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Як зазначено в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття судового рішення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
За визначенням, наведеним у ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд прийшов до вичерпних юридичних висновків на підставі встановлених фактичних обставин справи та правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 01.08.2023 по справі № 643/5935/23  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її проголошення та не підлягає касаційному оскарженню в силу ч. 3 ст. 272 КАС України.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова	
Судді	   	С.П. Жигилій    О.А. Спаскін