ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
22 листопада 2023 року
м. Київ
 
справа № 759/19526/21
провадження № 61-10707св23 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів:Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,                     Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач -   ОСОБА_1 , 
відповідач - Державна іпотечна установа,
треті особи:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Поліщук Валентин Вячеславович, на постанову Київського апеляційного суду від 14 червня 2023 року у складі колегії суддів: Нежури В. А., Невідомої Т. О., Соколової В. В.,
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державної іпотечної установи (далі - ДІУ), треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання припиненими зобов`язання та зобов`язання вчинити дії. 
В обґрунтування позову зазначала, що 15 лютого 2007 року між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю Банк «Фінанси та кредит» (далі - ТОВ Банк «Фінанси та Кредит», банк) було укладено кредитний договір                              № 16-07-И/10, за умовами якого їй було надано кредит у розмірі 160 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,6% річних та строком повернення до 14 лютого 2020 року. 
З метою забезпечення повернення кредитних коштів, 15 лютого 2007 року між ОСОБА_1 та банком було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого позивачка передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 . 
Одночасно з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ТОВ Банк «Фінанси та Кредит» було укладено договори поруки № 16-07-П-1/10 від 15 лютого 2007 року та                        № 16-07-П-2/10 від 15 лютого 2007 року.
У подальшому, з метою дострокового стягнення грошових коштів за указаним кредитним договором, банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості. 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05 лютого 2014 року              позовні вимоги банку задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором № 16-07-И/10 від 15 лютого 2007 року у сумі 1 126 426,23 грн та судовий збір в сумі 3 441 грн. 
На виконання вказаного рішення суду видано виконавчі листи, які було пред`явлено до виконання до Святошинського РВ ДВС м. Київ та відкрито виконавче провадження № 444453755.
Позивачка вказує, що у період з листопада 2014 по вересень 2015 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 лютого 2014 року у добровільному порядку нею виконано, а на користь банку сплачено грошові кошти у розмірі 1 129 867,23 грн. 
У зв`язку з виконанням указаного судового рішення ОСОБА_1 звернулась до Святошинського районного суду м. Києва із заявою про визнання виконавчого листа № 2/759/844/14 від 14 березня 2014 року таким, що не підлягає виконанню.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15 квітня 2021 року визнано виконавчий лист № 2/759/844/14, виданий 14 березня 2014 року Святошинським районним судом м. Києва, таким, що не підлягає виконанню у зв`язку із добровільним виконанням рішення суду.
Виконавче провадження № 444453755 завершено.
11 лютого 2015 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», яке є правонаступником ТОВ Банк «Фінанси та Кредит», та ДІУ було укладено договір відступлення права вимоги № 17/4-В, відповідно до умов якого до ДІУ перейшло право вимоги, у тому числі і за кредитним договором № 16-07-И/10. 
Позивачка зверталась до відповідача із заявою про вжиття заходів, пов`язаних із здійсненням державної реєстрації припинення іпотеки та зняття заборони, однак ДІУ відмовила їй у знятті заборони відчуження нерухомого майна і виключення записів з Державного реєстру іпотек і Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, пославшись на наявність заборгованості за кредитним договором № 16-07-И/10 від 15 лютого 2007 року.
Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила:
- визнати припиненими зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором                          № 16-07-И/10 від 15 лютого 2007 року та іпотеку (номер запису про іпотеку 11846573 (спеціальний розділ) квартири АДРЕСА_2 , яка складається з 3-х жилих кімнат, загальною площею 100,10 кв.м, в тому числі жилої площі 55,30 кв.м., за іпотечним договором від 15 лютого 2007 року, який посвідчено ПН КМНО Скляром О. Л. та зареєстровано у реєстрі за № 432;
- зобов`язати ДІУ вчинити дії щодо виключення з реєстру заборон та зняття заборони відчуження житлової квартири АДРЕСА_2 , яка складається з 3-х жилих кімнат, загальною площею 100,10 кв.м, в тому числі жилої площі 55,30 кв.м, яка на праві приватної власності належить                                  ОСОБА_1 , а також дії щодо припинення обтяження квартири забороною та припинення іпотеки на зазначену квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; 
- стягнути понесені судові витрати у справі.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2022 року позов задоволено. 
Визнано припиненими зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором                              № 16-07-И/10 від 15 лютого 2007 року та іпотеку квартири АДРЕСА_2 , яка складається з 3-х жилих кімнат, загальною площею 100,10 кв.м, в тому числі жилої площі 55,30 кв.м за іпотечним договором від 15 лютого 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляром О. Л. та зареєстрованого у реєстрі за № 432.
Зобов`язано ДІУ вчинити дії щодо виключення з реєстру заборон та зняття заборони відчуження житлової квартири АДРЕСА_2 , яка складається з 3-х жилих кімнат, загальною площею 100,10 кв.м, у тому числі жилої площі 55,30 кв.м, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_1 , а також дії щодо припинення обтяження квартири забороною та припинення іпотеки на зазначену квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Стягнуто з ДІУ на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі                     1 816 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 58 000 грн, а всього -                         59 816 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що                       ОСОБА_1 виконала свої зобов`язання перед банком щодо повного погашення заборгованостіза кредитним договором № 16-07-И/10 від 15 лютого 2007 року.
Не погодившись із вказаним рішенням суду, ДІУ оскаржила його в апеляційному порядку.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
Постановою Київського апеляційного суду від 14 червня 2023 року апеляційну скаргу ДІУ задоволено, рішення Святошинського районного суду м. Києва від                        12 жовтня 2022 року скасовано, ухвалено нове рішення у справі, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що судом першої інстанції не взято до уваги докази, надані ДІУ щодо наявності заборгованості за кредитним договором, а також залишено поза увагою те, що матеріали справи не містять довідки, виданої уповноваженою особою банка, про відсутність заборгованості у позичальника. У зв`язку із цим апеляційний суд вважав висновки місцевого суду про наявність підстав для задоволення позову помилковими.
Узагальнені доводи касаційної скарги
17 липня 2023 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката                   Поліщука В. В. звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 14 червня 2023 року та залишити в силі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2022 року.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, та без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Доводи інших учасників справи
 
25 серпня 2023 року від ДІУ до Верховного Суду надійшов відзив, у якому відповідач просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 серпня 2023 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.
 
10 серпня 2023 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 13 листопада 2023 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи
Судами встановлено, що 15 лютого 2007 року між ОСОБА_1 та ТОВ Банк «Фінанси та Кредит» було укладено кредитний договір № 16-07-И/10, відповідно до умов якого позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості було надано кредит у розмірі 160 000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,6% річних, строком повернення до 14 лютого 2020 року.
З метою забезпечення повернення кредитних коштів 15 лютого 2007 року між ОСОБА_1 та ТОВ Банк «Фінанси та Кредит» було укладено іпотечний договір, відповідно до якого іпотекодавець передав в заставу (іпотеку) нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором № 16-07-И/10 від 15 лютого 2007 року, ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» (правонаступник ТОВ Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та                    ОСОБА_3 , у якому, з посиланням на положення статті 1050 Цивільного кодексу України, просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за указаним кредитним договором в сумі 1 126 426,23 грн, з яких 871 450,09 грн - сума строкової заборгованості по основному боргу кредиту; 54 601,14 грн - сума простроченої заборгованості по основному боргу кредиту; 9 548,60 грн - сума строкової заборгованості по відсоткам; 26 038,32 грн - сума простроченої заборгованості по відсоткам;  4 605,60 грн - сума простроченої заборгованості по щомісячній комісії; 160 182,48 грн - пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту, відсоткам.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05 лютого 2014 року у справі № 759/18144/13 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Центральне регіональне управління» ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором № 16-07-И/10 від 15 лютого 2007 року в сумі 1 126 426,23 грн та судовий збір в сумі 3 441 грн.
На виконання цього рішення суду видано виконавчі листи № 2/759/844/14.
19 серпня 2014 року Святошинським РВ ДВС м.Києва ГТУЮ у м.Києві було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа № 2/759/844/14, виданого Святошинським районним судом м. Києва, відносно боржника ОСОБА_1 .
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15 квітня 2021 року у                 справі № 759/18144/13 визнано виконавчий лист № 2/759/844/14, виданий Святошинським районним судом м. Києва на підставі рішення від 05 лютого                      2014 року про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,              ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Центральне регіональне управління» ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованості за кредитним договором № 16-07-И/10 від 15 лютого 2007 року в сумі 1 126 426,23 грн та судового збору в сумі 3 441 грн таким, що не підлягає виконанню. До такого виновку суд дійшов у зв`язку з добровільним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором № 16-07-И/10 від 15 лютого 2007 року. При цьому Святошинський районний суд м. Києва зазначив, що  ОСОБА_1 добровільно було виконано рішення суду, шляхом сплати суми у розмірі 1 129 867,23 грн, тобто рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 лютого 2014 року про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № 16-07-И/10 від 15 лютого 2007 року в сумі 1 126 426, 23 грн, судового збору в сумі 3 441 грн, а всього 1 129 867,23 грн виконано повністю у зв`язку з фактичним його виконанням в повному обсязі одним із солідарних боржників. Також судом встановлено, що виконавчий лист № 2/759/844/14, виданий Святошинським районним судом               м. Києва 14 березня 2014 року у справі у справі № 759/18144/13-ц, на виконанні у Святошинському РВ ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не перебуває, виконавче провадження № НОМЕР_1 завершено.
Вказане судове рішення набрало законної сили та є чинним.
11 лютого 2021 року між ДІУ та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Центральне регіональне управління» ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено договір про відступлення прав вимоги № 14/4-В, відповідно до якого до ДІУ перейшло право вимоги в тому числі і за кредитним договором № 16-07/И/10 від 15 лютого 2007 року боржником за яким є ОСОБА_1 .
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не відповідає. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до пункту 7 частини другої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення правовідношення.
Кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Тому, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, у разі невизнання кредитором права боржника на припинення зобов`язання повністю або частково таке право підлягає захисту судом за позовом боржника шляхом припинення правовідношення повністю або частково на підставі пункту 7 частини другої статті 16 ЦК України.
Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
За положеннями статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною першою статті 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.
Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України).
Поняття іпотеки деталізує абзац третій статті 1 Закону України «Про іпотеку», який визначає, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3, абзаци другий і сьомий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку», пункт 1 частини першої і речення друге цієї частини статті 593 ЦК України).
Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України).
За належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від основного зобов`язання.
До аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16-ц (провадження № 14-88цс19).
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У справі, яка переглядається, судом першої інстанції встановлено факт належного виконання ОСОБА_1 у повному обсязі зобов`язання за кредитним договором № 16-07-И/10 від 15 лютого 2007 року, забезпеченого іпотекою.  
Вказані обставини також підтверджуються, зокрема й ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15 квітня 2021 року у                 справі № 759/18144/13, якою визнано виконавчий лист № 2/759/844/14, виданий Святошинським районним судом м. Києва на підставі рішення від 05 лютого 2014 року про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,             ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованості за кредитним договором № 16-07-И/10 від 15 лютого 2007 року в сумі 1 126 426,23 грн та судового збору в сумі 3 441 грн таким, що не підлягає виконанню. До такого виновку суд дійшов у зв`язку з добровільним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором № 16-07-И/10 від 15 лютого 2007 року. 
При цьому Святошинський районний суд м. Києва зазначив, що  ОСОБА_1 добровільно було виконано рішення суду, шляхом сплати суми у розмірі                    1 129 867,23 грн Також суд зазначив, що виконавчий лист № 2/759/844/14, виданий Святошинським районним судом м. Києва 14 березня 2014 року у справі у справі № 759/18144/13-ц, на виконанні у Святошинському РВ ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не перебуває, виконавче провадження № НОМЕР_1 завершено.
Вказане судове рішення набрало законної сили та є чинним.
З огляду на те, що належне виконання основного зобов`язання припиняє іпотеку й обтяження нерухомого майна, що є предметом іпотеки, Верховний Суд вважає правильними висновки суду першої інстанції про задоволення вимоги позивачки про визнання зобов`язань за іпотечним договором припиненими.
Позовні вимоги про зобов`язання ДІУ вчинити дії щодо виключення з реєстру заборон та зняття заборони відчуження квартири АДРЕСА_2 , а також дії щодо припинення обтяження квартири забороною та припинення іпотеки на зазначену квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є похідними від позовної вимоги про визнання іпотеки припиненою, а тому вони також підлягають до задоволення.
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції на вказане належної уваги не звернув та скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ДІУ про визнання припиненими зобов`язання та зобов`язання вчинити дії  ухвалено відповідно до норм матеріального права, із дотриманням норм процесуального права та на підставі повно, всебічно з`ясованих обставин справи, а тому це рішення, відповідно до статті 413 ЦПК України, в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 необхідно залишити в силі, а постанову апеляційного   суду - скасувати.
 
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної 
чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку  із розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Відповідно до частин першої, другої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
Позивачем заявлено дві вимоги немайнового характеру.
 
Відповідно до підпункту 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на момент подання позовної заяви) за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
 
Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
 
Станом на 01 січня 2021 року прожитковий мінімум для працездатних осіб був встановлений у розмірі 2 270 грн.
 
Таким чином, сума судового збору, яка підлягала сплаті при звернення до суду першої інстанції з позовною заявою дорівнювала 1 816 грн (2 270 х 0,4) х 2).
 
Відповідно до підпункту 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду касаційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюваної суми.
 
Розмір судового збору, який підлягав сплаті при подачі касаційної скарги становив 3 632 грн (200% від 1 816 грн).
За подачу касаційної скарги позивачкою сплачено 3 632 грн.
З огляду на те, що суд касаційної інстанції касаційну скаргу задовольнив, постанову апеляційного суду скасував, а рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог залишив в силі, на користь ОСОБА_1 за рахунок відповідача підлягають відшкодуванню судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання касаційної скарги, у розмірі 3 632 грн.  
 
Разом із цим, звертаючись із касаційною скаргою, заявниця просила суд касаційної інстанції стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 36 750 грн, які понесені нею під час касаційного провадження, а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 21 500 грн, понесені під час апеляційного провадження.
 
Відповідно до частини першої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з  умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1)  складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2)  часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які  сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
 
Водночас, згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
 
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
 
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).
Установлено, що правничу допомогу на стадії касаційного та апеляційного розгляду справи позивачці  ОСОБА_1 надавав адвокат Поліщук В. В.
Загальний розмір витрат, понесених на правову допомогу у суді апеляційної та касаційної інстанції, складає 58 250 (21 500+36 750) грн.
На підтвердження витрат на правничу допомогу, пов`язаних з розглядом справи в суді апеляційної інстанції заявник подав такі докази: договір № 52-КО про надання правової допомоги від 28 квітня 2023 року; протокол погодження договірної ціни від 28 квітня 2023 року (додаток № 1 до договору № 52-КО про надання правової допомоги від 28 квітня 2023 року); рахунок-фактуру № 1/23 від 28 квітня 2023 року на суму 21 500 грн; платіжну інструкцію № 0.0.2976222544.1 від 01 травня 2023 року; акт про надання правової допомоги від 03 травня 2023 року.
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, пов`язаних з розглядом справи в суді касаційної інстанції заявник подав такі докази: договір № 53-КО про надання правової допомоги від 05 липня 2023 року; протокол погодження договірної ціни від 05 липня 2023 року (додаток № 1 до договору № 53-КО про надання правової допомоги від 05 липня 2023 року); рахунок-фактуру № 1/23 від 05 липня 2023 року на суму 36 750 грн; квитанцію № 0.0.3094961361.1 від 13 липня 2023 року; акт про надання правової допомоги від 17 липня 2023 року.
25 серпня 2023 року від ДІУ до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому відповідач посилається на те, що заявлений до стягнення розмір витрат на правову допомогу є необґрунтованим та неспівмірним зі складністю цієї справи та просить у разі задоволення касаційної скарги зменшити їх розмір з урахуванням вимог співмірності та розумності. 
Оцінюючи заявлений стороною позивача розмір витрат на професійну правничу допомогу, понесених у судах апеляційної та касаційної інстанції, на предмет їх пропорційності складності справи, колегія суддів погоджується з доводами відповідача про їх завищений розмір.
З огляду на викладене, враховуючи складність цієї справи та обсяг виконаних адвокатом робіт під час перегляду справи в апеляційному та касаційному порядку (аналіз актуальної судової практики; складання та подання заяви про ознайомлення з матеріалами справи в суді апеляційної інстанції, про розгляд справи у режимі відеоконференції; підготовка та подання відзиву на апеляційну скаргу; участь в одному судовому засіданні у режимі відеоконференції під час апеляційного провадження, підготовка та подання касаційної скарги), дотримуючись критерію розумності розміру понесених стороною витрат, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на  користь позивачки 30 000 грн на відшкодування судових витрат, пов`язаних з  наданням правничої допомоги в суді апеляційної та касаційної інстанціях.
Щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних з розглядом справи в суді першої інстанції
Звертаючись до суду першої інстанції з позовом, ОСОБА_1 просила, крім іншого, стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 58 000 грн.
На підтвердження витрат на правничу допомогу, пов`язаних з розглядом справи в суді першої інстанції, позивачкою подано такі докази: договір № 61-ПВ про надання правової допомоги від 12 липня 2021 року; протокол погодження договірної ціни від 12 липня 2021 року (додаток № 1 до договору № 61-ПВ про надання правової допомоги від 12 липня 2021 року); рахунок-фактуру № 1/61-ПВ від 12 липня 2021 року на суму 58 000 грн; квитанцію № 0.0.2193893016.1 від 13 липня 2021 року; акт про надання правової допомоги від 30 серпня 2021 року.
18 жовтня 2021 року ДІУ подано відзив на позовну заяву, у якому відповідач виклав заперечення щодо заявленого ОСОБА_1 розміру витрат на правничу допомогу у сумі 58 000 грн, з посиланням на його необґрунтованість та неспівмірність зі складністю цієї справи.
Про неспівмірність розміру відшкодування витрат на правничу допомогу зі складністю цієї справи відповідач зазначав і в апеляційній скарзі на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2022 року.
При таких обставинах, ураховуючи обсяг виконаних адвокатом робіт під час розгляду справи в суді першої інстанції, дотримуючись критерію розумності розміру понесених стороною витрат, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для зменшення розміру стягнутих з ДІУ на користь  ОСОБА_1 витрат на правову допомогу, пов`язаних з розглядом справи в суді першої інстанції, з 58 000 грн до 30 000 грн.
Такий розмір, на думку колегії суддів, є співмірним зі складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт (наданих послуг).
Ураховуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2022 року в частині розподілу судових витрат змінити, зменшивши розмір стягнутих з ДІУ на користь  ОСОБА_1  витрат на правничу допомогу з 58 000 гривень до 30 000 гривень, а розмір загальної суми стягутих з ДІУ на користь                     ОСОБА_1 судових витрат - з 59 816 грн до 31 816 грн
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного  суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник- адвокат Поліщук Валентин Вячеславович, задовольнити.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 14 червня 2023 року скасувати.
 
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2022 року змінити, зменшивши розмір стягнутих з Державної іпотечної установи на користь  ОСОБА_1 витрат на правову допомогу з 58 000 гривень до 30 000 гривень, а розмір загальної суми стягутих з Державної іпотечної установи на користь  ОСОБА_1  судових витрат - з 59 816 грн до 31 816 грн.
 
В іншій частині рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2022 року залишити в силі.
 
Стягнути з Державної іпотечної установи на користь ОСОБА_1 3 632 гривень судового збору за подання касаційної скарги.  
 
Стягнути з Державної іпотечної установи на користь ОСОБА_1 30 000 гривень на відшкодування витрат, пов`язаних з  наданням професійної правничої допомоги в суді апеляційної та касаційної інстанцій.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                    М. Є. Червинська
 
Судді:                                                                              А. Ю. Зайцев 
 
 Є. В. Коротенко 
 
 В. М. Коротун
 
 М. Ю. Тітов