ПОСТАНОВА                                            
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
06 грудня 2023 року
м. Київ
 
справа № 757/35715/19
провадження № 61-14388св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,       Лідовця Р. А.,
 
учасники справи:
позивачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Технофорс», 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Технофорс» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 березня 2021 року у складі судді Бусик О. Л. та постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2021 року у складі колегії суддів: Писаної Т. О., Приходька К. П, Журби С. О., 
ВСТАНОВИВ:
1.            Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 
У липні 2019 року  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду зі спільним позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Технофорс» (далі - ТОВ «Технофорс») про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, визнання умов трудового договору такими, що погіршують становище працівників, зобов`язання вчинити певні дії.
Позовна заява мотивована тим, що їх було прийнято на роботу до відповідача на посаду менеджером кожного, зокрема, ОСОБА_2 31 травня 2010 року, ОСОБА_1 01 листопада 2010 року та ОСОБА_3 30 грудня 2011 року.
Зазначали, що наказом директора ТОВ «Технофорс» від 12 червня 2019 року № 06/12 їх було звільнено з роботи у зв`язку з систематичним невиконанням трудових обов`язків на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України.
Зауважували, що до моменту звільнення вони не порушували трудових обов`язків, жодних заходів дисциплінарного стягнення до них з боку відповідача не застосовувалося. Тому будь-яких підстав для звільнення їх з роботи за систематичне невиконання ними трудових обов`язків у відповідача не було. 
Крім того, позивачі вказували, що їх було звільнено, у тому числі, за порушення обов`язків, встановлених у договорах про конфіденційність та нерозголошення інформації, датованих 31 серпня та 18 вересня 2018 року, що підписані ними під впливом насильства та заднім числом. Вважали, що вказані умови трудового договору щодо встановлення обов`язків працівників дотримуватися вимог роботодавця про конфіденційність та нерозголошення інформації, а також встановлення відповідальності працівників у вигляді штрафу за розголошення такої інформації є недійсними з огляду на те, що такі умови значно погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю.
Зазначали, що через порушення їх трудових прав з боку відповідача, вони не зацікавлені у продовженні трудових відносин із ТОВ «Технофорс», а підстава їх звільнення, зазначена роботодавцем у наказі, є перешкодою для реалізації їх права на працю. Тому просили суд, крім іншого, змінити підставу їх звільнення на за власним бажанням у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю (частина третя стаття 38 КЗпП України).
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили суд: 
 - визнати їх звільнення з роботи з посади менеджерів на підставі наказу ТОВ «Технофорс» від 12 червня 2019 року незаконним та скасувати вказаний наказ; 
 - визнати умови трудових договорів щодо встановлення обов`язків ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дотриматися вимог роботодавця ТОВ «Технофорс» про конфіденційність та нерозголошення інформації, а також встановлення відповідальності працівників у вигляді штрафу за розголошення такої інформації, що викладені у договорах, укладених між ТОВ «Технофорс» та окремо із кожним із них, про конфіденційність та нерозголошення інформації від 31 серпня 2018 року та від 18 вересня 2018 року такими, що погіршують становище працівника порівняно із законодавством України про працю, внаслідок чого є недійсним; 
 - визнати формулювання причин звільнення їх на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку з систематичним невиконанням трудових обов`язків невірним. Змінити формулювання їх звільнення, вказавши формулювання звільнення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - звільнення з роботи за власним бажанням у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України; 
 - зобов`язати ТОВ «Технофорс» внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і змінити внесений ТОВ «Технофорс» запис про: «звільнення з посади менеджера на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України», на запис про: «звільнення з роботи за власним бажанням у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України».
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 березня 2021 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено частково. 
Визнано формулювання причин звільнення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з роботи з посад менеджерів ТОВ «Технофорс» 12 червня 2019 року на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України за систематичне невиконання посадових обов`язків незаконними.
Змінено формулювання звільнення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з роботи з посад менеджерів ТОВ «Технофорс», вказавши правильне формулювання звільнення 12 червня 2019 року з роботи з посад менеджерів ТОВ «Технофорс» - за власним бажанням у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю (частина третя статті 38 КЗпП України).
Зобов`язано ТОВ «Технофорс» внести зміни до трудових книжок ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про записи: «звільнено з роботи з посади менеджера товариства з обмеженою відповідальністю «Технофорс» 12 червня 2019 року за власним бажанням у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю (частина третя стаття 38 КЗпП України)», замість зазначених про: «звільнено з посади менеджера на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України», кожному.
У задоволені решти вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що обставини про розголошення позивачами комерційної таємниці ґрунтуються на припущеннях, зокрема, відповідачем чітко не визначено, у чому саме полягає порушення позивачами вимог трудового законодавства та умов укладених кожним із них договорів, які саме відомості та конфіденційну інформацію було розголошено, кому саме (найменування конкретного підприємства відсутні), в який саме спосіб були розповсюджені відомості, ким конкретно з позивачів та за яких обставин їх було поширено, які дії ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стали причиною розповсюдження комерційної інформації підприємства. Отже, роботодавцем не доведено порушення саме позивачами положень внутрішніх документів, а тому наказ роботодавця від 03 червня 2019 року про оголошення позивачам догани є незаконним і, як наслідок, підстав для звільнення позивачів саме на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України у роботодавця були відсутні, оскільки не доведено недбале ставлення позивачів до збереження конфіденційної інформації підприємства. 
У позовній заяві позивачі просили суд змінити формулювання причин їх звільнення з пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України на частину третю статті 38 КЗпП України, не поновлюючи їх на роботі, що узгоджується з частиною третьою статті 235 КЗпП України.
Оскільки судом встановлено безпідставне застосування дисциплінарних стягнень до позивачів та порушення порядку їх застосування і, як наслідок, відсутність законних підстав для звільнення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та  ОСОБА_3 за обставинами, зазначеними ТОВ «Технофорс» у наказі від 12 червня 2019 року, а позивачі не мають наміру продовжувати роботу, суд вважав за можливе, змінити формулювання причин звільнення позивачів з пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України на звільнення згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України. При цьому суд врахував, що істотність характеру порушень роботодавцем умов трудового законодавства та їх поважність не можуть бути підставою для відмови працівнику у звільненні за частиною третьою статті 38 КЗпП України, оскільки такі критерії цією нормою не передбачені, та роботодавець не має права самостійно змінювати зазначену ним причину звільнення з роботи.
У зв`язку з тим, що за рішенням суду змінюються формулювання причин звільнення позивачів через встановлені під час розгляду справи порушення роботодавцем трудового законодавства, ТОВ «Технофорс» необхідно зобов`язати в примусовому порядку після запису про незаконне звільнення, зробити такі відповідні записи в трудових книжках ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та  ОСОБА_3 про зміни формулювання причини звільнення, після цього навести нове правильне формулювання.
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що роботодавець вправі забезпечити правомірне використання та захистити від нецільового використання і розголошення іншими особами інформації, яка має цінність для нього як власника (конфіденційна інформація), шляхом узгодження з найманим працівником відповідних умов її використання та захисту у договірному порядку.
Законодавство надає можливість встановлювати в договірному порядку відповідальність за порушення зобов`язань щодо конфіденційної інформації (надання/ненадання інформації, її використання (розголошення), у тому числі постраждала сторона має право на відшкодування завданих збитків, спричинених порушенням умов про нерозголошення конфіденційної інформації.
За таких обставин суд вважав, що оспорювані договори про конфіденційність та нерозголошення інформації від 31 серпня та 18 вересня 2018 року не погіршують становище ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 порівняно із законодавством про працю України, а відступ від положень трудового законодавства не порушує їх законні права та інтереси, у зв`язку із чим відсутні підстави для визнання вказаних правочинів недійсними відповідно до положень статті 9 КЗпП України.
Разом з тим, згідно з частиною шостою статті 36 ГК України за розголошення відомостей, що становлять комерційну таємницю, винні особи несуть відповідальність, установлену законом.
Шкода, заподіяна внаслідок розголошення комерційної таємниці працівником, вважається немайновою (абз. 3 пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».
Згідно з частиною другою статті 130 КЗпП України працівник відшкодовує лише пряму дійсну шкоду. При цьому розмір заподіяної шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухобліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами (частина перша статті 135-3 КЗпП України).
Отже, законодавство про працю не передбачає можливості покладання на працівника майнової відповідальності (штрафу) за розголошення комерційної таємниці. Тому встановлена у пункті 3.2. відповідальність позивачів у вигляді штрафу (грошове стягнення) є майновою відповідальністю, а не дисциплінарною, у зв`язку з чим така умова договорів від 31 серпня 2018 року та 18 вересня 2018 року суперечить законодавству, а тому є недійсною в силу вимог закону і не потребує визнання її такою у судовому порядку.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 06 липня 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ТОВ «Технофорс» залишено без задоволення. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 березня 2021 року залишено без змін. 
Погоджуючись із висновками районного суду, апеляційний суд також вказав, що роботодавець вправі забезпечити правомірне використання та захистити від нецільового використання і розголошення іншими особами інформації, яка має цінність для нього як володільця (конфіденційна інформація), шляхом узгодження відповідних умов її використання та захисту з найманим працівником у договірному порядку.
Таким чином, сама умова про встановлення обов`язків працівників дотримуватися вимог роботодавця про конфіденційність та нерозголошення інформації судом першої інстанції правильно визнана такою, що не погіршує права працівників, оскільки позивачами не зазначено, у чому полягає для них невигідність такої умови. 
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що встановлена у пункті 3.2. договорів відповідальність позивачів у вигляді штрафу у разі розголошення конфіденційної інформації (грошове стягнення) є майновою відповідальністю, а не дисциплінарною, тому така умова договорів від 31 серпня 2018 року та від 18 вересня 2018 року суперечить законодавству, є недійсною в силу вимог закону, а відтак є нікчемною і не потребує визнання її недійсною у судовому порядку.
Доводи апеляційної скарги ТОВ «Технофорс» про те, що суд, відмовивши у частині позовних вимог, зокрема, у вимозі про визнання звільнення незаконним та скасуванні наказу у зв`язку із недоведеністю цих обставин, не міг відповідно задовольнити вимогу про зміну формулювання підстав звільнення, є безпідставними, оскільки судом першої інстанції встановлено незаконність звільнення працівників на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України, так як не доведено систематичного невиконання працівниками без поважних причин обов`язків, покладених на них трудовими договорами або правилами внутрішнього трудового розпорядку, за наявності раніше застосованих до працівника заходів дисциплінарного чи громадського стягнення.
Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Проте позивачі не бажають бути поновлені на роботі, як і не бажає їх поновлення на роботі роботодавець, тому підстави для поновлення на роботі, як це передбачено указаною статтею, відсутні (частина третя стаття 235 КЗпП України). 
Ураховуючи наведені положення закону зміна судом першої інстанції формулювання підстав звільнення у цій справі не є виходом за межі вимог позову, а є імперативною умовою закону, що зобов`язує суд вирішити трудовий спір і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.
Тому є безпідставними доводи апеляційної скарги ТОВ «Технофорс» про неможливість зміни формулювання підстав звільнення у разі відсутності доказів звернення з письмовою заявою працівників про припинення трудових відносин до роботодавця.
Оскільки судом першої інстанції встановлено та не спростовано ТОВ «Технофорс» безпідставне застосування до працівників стягнень у вигляді догани та, як наслідок, незаконне звільнення на підставі пункту 3 частини третьої статті 40 КЗпП України, що спонукало працівників на припинення трудових відносин, апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для зміни формулювання підстав звільнення з посиланням на частину третю статті 38 КЗпП України.
За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства за відповідною нормою частини третьої статті 38 КЗпП України - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника з підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, він може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися. 
Ураховуючи наведене, апеляційний суд не погодився із доводами роботодавця про необхідність зміни формулювання звільнення за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, оскільки працівник таку підставу не заявляв.
Обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України є порушення власником трудового законодавства або умов трудового договору. При цьому для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника.
Отже, встановивши сам факт порушення роботодавцем трудового законодавства або умов трудового договору, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо необхідності зміни формулювання підстав звільнення саме з посиланням на частину третю статті 38 КЗпП України.
Апеляційний суд послався на відповідні правові висновки Верховного Суду.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі ТОВ«Технофорс», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог у касаційному порядку не оскаржували, а тому в цій частині судові рішення в силу вимог статті 400 ЦПК України судом касаційної інстанції не переглядаються. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2021 року клопотання ТОВ «Технофорс» про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень задоволено. Поновлено ТОВ «Технофорс» строк на касаційне оскарження рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 березня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 06 липня 2021 року. Відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали з Печерського районного суду м. Києва.Підставами касаційного оскарження зазначено пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 жовтня 2021 року у задоволенні клопотання ТОВ «Технофорс» про зупинення виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 березня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 06 липня 2021 рокувідмовлено. 
У листопаді 2023 року, після неодноразових нагадувань про виконання вимог ухвали Верховного Суду від 23 вересня 2021 року, справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2023 року справу за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ТОВ «Технофорс» про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, визнання умов трудового договору такими, що погіршують становище працівників, зобов`язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою ТОВ «Технофорс» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2021 року призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга ТОВ «Технофорс»мотивована тим, що при ухваленні рішення суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, визнавши формулювання причин звільнення позивачів з роботи з посад менеджерів ТОВ «Технофорс» 12 червня 2019 року на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України за систематичне невиконання посадових обов`язків незаконними, та змінивши підстави формулювання з посиланням на частину третю 3 статті 38 КЗпП України, оскільки такі вимоги позивачі не заявляли. Позивачі, зокрема, просили суд визнати незаконним сам факт звільнення та скасувати відповідній наказ про звільнення, у зв`язку з чим також просили змінити формулювання причин звільнення позивачів на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України за систематичне невиконання посадових обов`язків невірними і змінити формулювання звільнення, вказавши формулювання звільнення позивачів - звільнення з роботи за власним бажанням у зв`язку з порушенням законодавства про працю за частиною третьою статті 38 КЗпП України. Відмовивши у частині позовних вимог, зокрема, у вимозі про визнання звільнення незаконним та скасування наказу у зв`язку із недоведеністю цих обставин, суди попередніх інстанцій не могли, відповідно, задовольнити вимогу про зміну формулювання підстав звільнення. 
Судом за власною ініціативою визнано порушення роботодавцем трудового законодавства за відсутності доказів зі сторони позивачів про наявність таких порушень. Не встановивши порушення законодавства роботодавцем, відсутні підстави для звільнення працівника згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України. Суд не вправі визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.
У зв`язку із невизнанням роботодавцем (відповідачем) порушення ним трудового законодавства, висновок суду про необхідність зміни формулювання причин звільнення позивачів згідно з пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України на звільнення згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України суперечить нормам законодавства, є необґрунтованим, не підтверджений доказами.
Судом не враховано порядок припинення трудових відносин в односторонньому порядку працівником, а саме: наявність письмової заяви про припинення трудових відносин, яка відсутня у матеріалах справи та не подавалася відповідачу як роботодавцю.
Посилається на відповідні правові висновки Верховного Суду. 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У жовтні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 , ОСОБА_3  на касаційну скаргу ТОВ «Технофорс», в якому зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги, які є аналогічними доводам апеляційної скарги, - безпідставними. При цьому суд апеляційної вказаним доводам надав правову оцінку. Посилання відповідача на відповідні судові рішення Верховного Суду є безпідставним і нерелевантними до обставин цієї справи.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Наказом ТОВ «Технофорс» від 31 травня 2010 року № 7 ОСОБА_2 прийнято на роботу на посаду менеджера ТОВ «Технофорс».
Наказом ТОВ «Технофорс» від 01 листопада 2010 року № 8 ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду менеджера ТОВ «Технофорс». 
Наказом ТОВ «Технофорс» від 30 грудня 2011 року № 14 ОСОБА_3 прийнято на роботу на посаду менеджера ТОВ «Технофорс».
Наказом ТОВ «Технофорс» від 01 серпня 2018 року № 72/1ОД у ТОВ «Технофорс» введено в дію Положення про конфіденційну інформацію, у тому числі про комерційну таємницю (додаток № 1 до наказу).
Пунктом 2 вказаного наказу передбачено обов`язковість для ознайомлення із Положення про конфіденційну інформацію, у тому числі про комерційну таємницю, зокрема, менеджерам (т. 1, а. с. 147).
31 серпня 2018 року та 18 вересня 2018 року між ТОВ «Технофорс» з однієї сторони та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з іншої сторони, з кожним окремо, укладено договори про конфіденційність та нерозголошення інформації, а саме договори №№ 41, 45, 21, згідно з умовами яких позивачі взяли на себе обов`язки не розголошувати ніякої конфіденційної інформації, отриманої від ТОВ «Технофорс», будь-якій третій особі, за винятком випадків, передбачених діючим законодавством (пункт 2.2. цього договору).
За змістом пункту 1 укладених між сторонами договорів під конфіденційною інформацією розуміються: відомості про внутрішню організацію компанії, системи звітності і аналізу роботи посадові інструкції, правила роботи, фінансові дані, інформація про клієнтів, контрагентів ТОВ «Технофорс», будь-яка інформація, що відображається на робочих комп`ютерах, інших системах опрацювання даних, незалежно від способів передачі інформації, носія і форми надання; відомості про хід, виконання, умови виробничого процесу, найману робочу силу, незалежно від способів передачі інформації, носія і форми надання; інформація, що розголошується на нарадах, в інших місцях, що стосується господарської діяльності, незалежно від способів передачі інформації, носія і форми надання; будь-яка інформація, що не є загальновідомою або загальнодоступною та має для відповідача дійсну або потенційну цінність з комерційних причин, розголошення якої може завдати майнової шкоди, а також підірвати ділову репутацію або престиж ТОВ «Технофорс» і її персоналу.
Пунктом 2.1. вказаних договорів встановлено, що позивачі зобов`язані використовувати конфіденційну інформацію, що надана ТОВ «Технофорс», або стала відомою в ході технологічної взаємодії сторін у відповідності з умовами цього договору.
Відповідно до пунктів 2.3., 2.4. укладених між сторонами договорів про конфіденційність та нерозголошення інформації протягом строку дії цього договору ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , кожен окремо, буде дотримуватися такого самого ступеня секретності з метою уникнення розголошення або використання конфіденційної інформації відповідача, якого б вони дотримувалися стосовно своєї власної конфіденційної інформації такого ж самого ступеня важливості. Сторони зобов`язуються вжити усі необхідні заходи для збереження конфіденційної інформації від розголошення.
Згідно з пунктом 3.2. вказаних договорів, датованих 31 серпня 2018 року та 18 вересня 2018 року позивач, кожен окрема, у разі розголошення конфіденційної інформації та комерційної таємниці, сплачує на користь ТОВ «Технофорс» штраф за кожен випадок такого порушення та додатково відшкодовує завдану шкоду (т. 1, а. с. 158,159, 160).
20 травня 2019 року заступником директора ТОВ «Технофорс» складено доповідну записку № 17/211, за змістом якої позивачі здійснювали перенаправлення клієнтів для придбання продукції аналогічної (конкуруючої), яку реалізує ТОВ «Технофорс», до іншого підприємства, маючи із останнім безпосередній зв`язок та надаючи останньому дані про клієнтів ТОВ «Технофорс» (т. 1, а. с. 148).
27 травня 2019 року директором ТОВ «Технофорс» ОСОБА_4 , його заступником ОСОБА_5 та юристом ОСОБА_6 складено акти №№ 1, 2, 3 про те, що позивачі відмовилися від надання письмових пояснень з приводу зазначених у доповідній записці обставин (т. 1, а. с. 149, 150, 151).
Наказом директора ТОВ «Технофорс» від 03 червня 2019 року № 06/01 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 оголошено догану, кожному.
Згідно з вказаного наказу підставою для притягнення позивачів до дисциплінарної відповідальності стало порушення вимог пунктів 2.1.-2.4. договорів про конфіденційність та нерозголошення інформації від 31 серпня 2018 року та від 18 вересня 2018 року відповідно, а саме те, що останні перенаправляли клієнтів для придбання продукції аналогічної (конкуруючої), яку реалізує ТОВ «Технофорс», до іншого підприємства, маючи із останнім безпосередній зв`язок (т. 1, а. с. 152).
04 червня 2019 року директором ТОВ «Технофорс» ОСОБА_4 , його заступником ОСОБА_5 та юристом ОСОБА_6 складено акти №№ 1, 2, 3 про те, що позивачі відмовилися від ознайомлення з наказом від 03 червня 2019 року № 06/01 про притягнення їх до дисциплінарної відповідальності (т. 1, а. с.153, 154, 155).
07 червня 2019 року заступником директора ТОВ «Технофорс» складено доповідну записку № 17/212, якою повідомлено керівника підприємства про повторні аналогічні тим, що описані в доповідній записці від 20 травня 2019 року № 17/211, факти порушень з боку позивачів умов договорів про конфіденційність та нерозголошення інформації (т. 1, а. с.156).
Наказом ТОВ «Технофорс» від 12 червня 2019 року № 06/12 звільнено менеджерів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з роботи у ТОВ «Технофорс» на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України.
Згідно з вказаного наказу позивачі, користуючись доступом до комерційної таємниці, а саме: даними про клієнтів та контрагентів ТОВ «Технофорс», використовували її у власних інтересах, а саме: перенаправляли клієнтів для придбання продукції аналогічної (конкуруючої), яку реалізує ТОВ «Технофорс», до іншого підприємства, маючи з останнім безпосередній зв`язок, тим самим ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 порушили умови положення про конфіденційну інформацію, затверджену наказом директора ТОВ «Технофорс» від 01 серпня 2018 року № 72/1ОД та пункти 2.1.-2.4. договорів про конфіденційність та нерозголошення інформації від 31 серпня 2018 року та від 18 вересня 2018 року відповідно. Підтвердження вищевказаних порушень є дані із системи CRM ТОВ «Технофорс», а також повідомлення клієнтів контрагентів відповідача (т. 1, а. с. 157).
 
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга ТОВ «Технофорс» підлягає частково задоволенню. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають. 
Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Щодо об`єднання позовних вимог позивачів в одне провадження
Відповідно до частин першої, третьої статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
Пунктом 2 частини 4 статті 185 ЦПК України передбачено, що позовна заява повертається якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 188 цього Кодексу).
Згідно зі статтею 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 
1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 
2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 
3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. 
Суд з урахуванням положень частини першої цієї статті може за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи об`єднати в одне провадження декілька справ за позовами: 
1) одного й того самого позивача до одного й того самого відповідача; 
2) одного й того самого позивача до різних відповідачів; 
3) різних позивачів до одного й того самого відповідача. 
Об`єднання справ в одне провадження допускається до початку підготовчого засідання, а у спрощеному позовному провадженні - до початку розгляду справи по суті у кожній із справ. 
Не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом. 
Не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, щодо яких законом визначена виключна підсудність різним судам.
Як роз`яснив судам Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» позовні вимоги кількох осіб до одного й того ж відповідача або позивача до кількох відповідачів можуть бути об`єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов`язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об`єднання не допускається, коли відсутня спільність предмета позову (наприклад, позови кількох осіб про стягнення зарплати чи про поновлення на роботі).
У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня                1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що згідно з частиною другою статті 124 Конституції України суди вирішують будь-які індивідуальні трудові спори щодо оплати праці в порядку, передбаченому главою XV КЗпП України, за вибором працівника безпосередньо або після попереднього розгляду в комісії по трудових спорах. Вимоги про оплату праці декількох або групи працівників, у тому числі заявлені в їхніх інтересах уповноваженими на це законом органами, не можуть бути об`єднані в одному провадженні через відсутність необхідної для цього спільності предмета позову.
Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 рокуу справі № 204/10419/22, провадження № 61-7747св23.
З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що позовні вимоги позивачів не підлягали об`єднанню в одне провадження для спільного розгляду, оскільки, незважаючи на одну підставу позовних вимог, предмет позовних вимог у позивачів є різним. Так, кожен із них прийнятий на роботу за окремими наказами у різний період, з кожним із них укладені різні договори про конфіденційність та нерозголошення інформації, кожен із них учинив певні (не спільні) дії, які, на думку роботодавця, призвели до звільнення. 
Щодо суті спору
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення.
У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.
Отже, суд не має права змінювати формулювання причин звільнення з тих підстав, з якими роботодавець не пов`язував обставини звільнення.
Відповідно до частини третьої статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.
Відповідач, як роботодавець, звільняючи позивачів на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України, не пов`язував це зі звільненням за власним бажанням у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України і відсутні докази, що він помилився у формулюванні підстав звільнення, тобто відсутня згода іншої сторони трудових відносин на звільнення за цією підставою.
Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Задоволення позовупро зміну формулювання причин звільнення буде свідчити про порушення положень статті 235 КЗпП України, оскільки буде змінено не формулювання причини звільнення позивачів, а його підстави: із «звільнення на підставі пункту 3 частини першої статті 41 КЗпП України (у зв`язку з невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку)»на «звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України (у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю)».
У випадку зазначення працівником та роботодавцем різних обставин звільнення, суд не може приймати рішення про зміну формулювання причин звільнення. Належним способом захисту прав позивача у такому випадку є визнання наказу про звільнення незаконним. 
У справі, яка Верховним Судом переглядається, позивачі, зокрема, просили суд визнати незаконним сам факт звільнення та скасувати відповідній наказ про звільнення, у зв`язку з чим також просили змінити формулювання причин звільнення позивачів на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України за систематичне невиконання посадових обов`язків невірними і змінити формулювання звільнення, вказавши формулювання звільнення позивачів - звільнення з роботи за власним бажанням у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю за частиною третьою статті 38 КЗпП України. 
Суди, відмовляючи у частині позовних вимог, зокрема, у вимозі про визнання звільнення незаконним та скасування наказу, не могли, відповідно, задовольнити вимогу про зміну формулювання підстав звільнення, оскільки по суті звільнення на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України незаконним не визнали. 
Таким чином, судами за власною ініціативою визнано порушення роботодавцем трудового законодавства за відсутності доказів зі сторони позивачів про наявність таких порушень. Зазначене у порушення принципу змагальності сторін (частина перша стаття 12 ЦПК України) унеможливлює можливість відповідача надати докази і заперечення проти таких вимог позивачів. 
Не встановивши порушення роботодавцем законодавства про працю, суди передчасно дійшли висновку про звільнення працівників згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України. 
При цьому судами було змінено не відповідне формулювання, а саме підставу звільнення, що не допускається, оскільки суд фактично перейняв на себе повноваження роботодавця, до виключних повноважень якого відноситься взаємодія зі своїми робітниками.
Натомість, суди у межах заявлених позовних вимог та наданих доказів мали перевірити законність звільнення позивачів на тих підставах, на яких воно відбулося та з якими роботодавець пов`язував таке звільнення, а у разі встановлення незаконності звільнення скасувати відповідний наказ.
Подібні правові висновки висловив Верховний Суду України у постановах: від 31 жовтня 2012 року у справі № 6-120цс12; від 22 травня 2013 року у справі № 6-34цс13.
З урахуванням наведеного, оскільки фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлено, а суд касаційної інстанції у силу своїх процесуальних повноважень (стаття 400 ЦПК України) позбавлений такої можливості, тому судові рішення в оскаржуваній частині підлягають скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд. 
Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Технофорс» задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2021 року в частині позовних вимог про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, зобов`язання вчинити певні дії скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                     Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                               І. Ю. Гулейков
 
                                                                                       Б. І. Гулько
 
                                                                                       Г. В. Коломієць
 
                                                                                       Р. А. Лідовець