ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий суддя у першій інстанції: Чепенюк О.В,

13 грудня 2023 року	Львів	Справа № 500/5389/23 пров. № А/857/19634/23	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді:                                         Бруновської Н.В.
суддів:                                                             Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 500/5389/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дії протиправними та зобов`язання вчинити дії,- 
В С Т А Н О В И В :
25.08.2023р. ОСОБА_1 звернулася з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області, у якому просила суд: 
- визнати протиправними дії щодо відмови у нарахуванні та виплаті підвищення до пенсії за п.“г” ст.77 Закону України “Про пенсійне забезпечення” від 05.11.1991р. № 1788-XII (далі - Закон №1788-XII) в розмірі 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано;
-зобов`язати здійснити нарахування та виплату підвищення до пенсії в розмірі 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком згідно  п. “г” ст.77 Закону України “Про пенсійне забезпечення”  №1788-XII, як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, починаючи з 01.08.2023р.
-визнати протиправними дії щодо відмови зарахувати час перебування в засланні з 23.10.1947р.-24.06.1958, яка перебувала на спецпоселенні і згодом реабілітована, в потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій;
-зобов`язати здійснити перерахунок стажу роботи згідно ст.58 Закону України “Про пенсійне забезпечення” №1788-XII, ст.6 Закону України “Про реабілітацію жертв репресій комуністичного режиму 1917-1991 років” №2325-VIII від 13.03.2018р. (далі – Закон №2325-VIII) з 01.08.2023р. як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні з 23.10.1947р. - 24.06.1958р. і до настання обставин, з якими Закон пов`язує зміну чи припинення таких виплат.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 04.10.2023р. позов задоволено частково.
Суд визнав протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо відмови у нарахуванні та виплаті підвищення до пенсії ОСОБА_1 за п. “г” ст.77 Закону України “Про пенсійне забезпечення” від 05.11.1991р. № 1788-XII у розмірі 25 відсотків від мінімальної пенсії за віком як члену сім`ї репресованої особи, яку у подальшому було реабілітовано.
Одночасно, суд зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії в розмірі 25 відсотків від мінімальної пенсії за віком, згідно п.“г” ст.77 Закону України “Про пенсійне забезпечення” від 05.11.1991р. № 1788-XII члену сім`ї репресованої особи, починаючи з 01.08.2023р., з урахуванням раніше виплачених сум.
У задоволенні інших позовних вимог суд відмовив.
Не погоджуючись із даним рішенням в частині задоволених позовних вимог, апелянт Головне управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.
Апелянт просить суд, рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 04.10.2023р. скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.
Разом з тим, апеляційну скаргу подав також і апелянт   ОСОБА_1 , який просить суд, скасувати рішення суду першої інстанції  в частині відмовлених позовних вимог та задовольнити таке у спосіб визначений у позовній заяві в повному обсязі.
ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення виходячи з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України у Тернопільській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 09.07.2003р. №1058-IV.
Із змісту архівної довідки Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 12.10.2022р.  № 968, видно, що ОСОБА_2 , 1887 р.н. та ОСОБА_3 , 1939 р.н., ІНФОРМАЦІЯ_2 із села Купновичі, Самбірського (Рудківського) району Львівської області, за рішенням Особливої Наради при МДБ СРСР від 10.02.1948р.,  виселені на спецпоселення з конфіскацією майна в Челябінську область, по політичних мотивах, як члени сім`ї учасника ОУН, звідки звільнені – 24.06.1958р. Відповідно до ст.3 Закону України від 17.04.1991р. «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» вищевказані особи були реабілітовані (згідно довідки про реабілітацію від15.12.1993р.). Підстава: архівна справа № Р-18516.
Крім того, із свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , повторно виданого 24.08.2023р. Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, судом встановлено, що ОСОБА_4 , 1939 р.н. та ОСОБА_3 , 1939 р.н. зареєстрували шлюб 20.07.1961р., після реєстрації шлюбу останній присвоєно прізвища ОСОБА_5 .
Згідно посвідчення серії НОМЕР_2 , яке видане Управлінням праці та соціального захисту м.Тернополя, ОСОБА_1 має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України “Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні”.
28.07.2023р. ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області з заявою про перерахунок  пенсії як репресованій особі, яку у подальшому реабілітовано, у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком згідно  п.“г” ст. 77 Закону України “Про пенсійне забезпечення” №1788-XII, а також просила здійснити перерахунок стажу роботи згідно вимог ст. 58 Закону України “Про пенсійне забезпечення”  №1788-XII як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час відбування покарання з 23.10.1947р. - 24.06.1958р. у засланні на підставі ст.6 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» №2325-VIII (а.с.9 зворот).
14.08.2023р. пенсійний орган листом 7041-7191/П-02/8-1900/23 відмовив позивачу у перерахунку пенсії у зв`язку із відсутністю правових підстав.
ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно  ч.1 ст.1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» (в редакції, чинній на час реабілітації позивача) необхідно вважати реабілітованими осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі "двійками", "трійками", особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР "Про кримінальну відповідальність за державні злочини" від 25.12.1958, за винятком осіб, зазначених у статті 2 вказаного Закону.
Із змісту ст.1-2 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» від 17.04.1991р. №962-XII, з наступними змінами та доповненнями (далі - Закон №962-XII),  видно, що реабілітованими визнаються особи: які до 24.08.1991р. були обвинувачені або яким було призначено покарання за рішенням позасудового органу незалежно від діяння або мотивів обвинувачення чи призначення покарання; стосовно яких до 24.08.1991р. були здійснені репресії у формах, визначених ст. 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів; стосовно яких до 24.08.1991р. були здійснені репресії за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено недоведеність вини таких осіб у скоєнні злочину або адміністративного правопорушення; які до 24.08.1991р. були арештовані, перебували під вартою і яким було пред`явлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених пунктами 1-5, за законодавчими актами, передбаченими пунктами 6-14, за діяння, передбачені пунктами 15-22 ст.3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину; стосовно яких до 24.08.1991 за рішенням іншого репресивного органу були здійснені репресії у формах, визначених ст.2 цього Закону, за недонесення (неповідомлення) про вчинення або підготовку до вчинення іншою особою діяння, за яке законодавством, що діяло до 24.08.1991р., було передбачено кримінальну або адміністративну відповідальність, за умови що особа, якій призначено покарання за вчинення або підготовку до вчинення такого діяння, була реабілітована в установленому порядку.
ч.1 ст.4 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» передбачено поновити реабілітованих в усіх громадянських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей.
В  п.2.13 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. №22-1 видно, що за документ, який засвідчує, що особа визнана реабілітованою, приймається завірена в установленому порядку копія посвідчення реабілітованого. Для осіб, реабілітованих згідно зі ст. 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні», приймаються довідки органів внутрішніх справ, видані на підставі наявних у них відповідних документів (постанови про вислання, особистих справ на висланих осіб тощо), а за відсутності таких документів - довідки районних комісій з поновлення прав реабілітованих, видані на підставі встановленого факту переселення.
Відповідно до п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991р. №1788-XII, з наступними змінами та доповненнями (далі - Закон №1788-XII), призначені пенсії підвищуються громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, - на 50 %, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25% мінімальної пенсії за віком.
В п.6 Розділу XV Прикінцеві положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV, з наступними змінами та доповненнями (далі - Закон №1058-IV), видно, що до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення». Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Згідно пп. 2 п.4 Постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» від 16.07.2008р. №654, з наступними змінами та доповненнями (далі постанова №654), встановлено, що з 01.09.2008р. репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,40 грн, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - 43,52 грн.
ст.8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.
В ст.28 Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено розмір мінімальної пенсії за віком, який встановлений в розмірі прожиткового мінімуму, встановленому для осіб, що втратили працездатність, визначеного законом.
Згідно вимог ч.1 ст.2 Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999р. №966-XIV, з наступними змінами та доповненнями, прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком.
ч.4 ст.28 Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений частинами першою - третьою цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом.
Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких було примусово переселено, слід керуватися нормами Закону «Про пенсійне забезпечення», який має вищу юридичну силу, а не п.п.2 п.4 постанови №654, зважаючи на те, що останній звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить наведеним нормам Закону.
Аналогічна правова позиція сформована Верховним Судом в постановах від 10.10.2018р. у справі № 446/1549/16-а, від 27.11.2018р. у справі № 446/1515/16-а та від 06.02.2019р. у справі № 446/1848/16-а.
Аналізуючи співвідношення пп. 2 п.4 Постанови №654 та п. «г» ст.77 Закону «Про пенсійне забезпечення», суд виходить з пріоритетності застосування до спірних правовідносин положень згаданого Закону як нормативно-правового акта вищої юридичної сили.
Оскільки судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 не належить до категорії репресованих осіб, а є членом сім`ї (дитиною) репресованої особи, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність у ОСОБА_1 права на підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому пунктом “г” статті 77 Закону України “Про пенсійне забезпечення” № 1788-XII із розрахунку 25% мінімальної пенсії за віком, як члену сім`ї репресованої особи, а не 50 % як репресованій особі, яку  реабілітовано.
Стосовно доводів апелянта щодо наявності в неї права на проведення перерахунку стажу роботи у потрійному розмірі відповідно до вимог ст.58 Закону «Про пенсійне забезпечення» суд апеляційної інстанції звертає увагу апелянта на таке.
05.05.2018р. набув чинності Закон України “Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років”, яким внесено зміни, зокрема, у Закон України “Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні”.
ч.1 ст.6 Закону «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» у редакції, чинній від 05.05.2018р., реабілітованим громадянам відповідно до цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.
В ст.58 Закону «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі.
ст.24 Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Депортованим особам, які знаходилися на спецпоселенні (період якого визначається з моменту депортації до моменту зняття режиму спецпоселень включно), період роботи на спецпоселенні зараховується до страхового стажу для призначення пенсії у потрійному розмірі.
Згідно визначення, яке міститься у ст.1-1 Закону «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення.
Отже, законодавством передбачено зарахування стажу перебування в засланні особі, яка  виселена на спецпоселення і в подальшому реабілітована, в потрійному розмірі.
Разом з тим, системний аналіз положень Закону «Про пенсійне забезпечення» та Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» дає підстави дійти висновку, що такими закріплено саме порядок обчислення стажу роботи (трудового стажу) для призначення пенсій, а оскільки позивач у період перебування у спецпоселенні була неповнолітньою особою, тому відповідно у цей період трудового стажу не набувала, а тому правові підстави для пільгового обчислення періоду знаходження останньої на спецпоселенні відсутні.
З огляду на наведене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позов в частині вимог щодо перерахунку стажу роботи згідно  ст.58 Закону України “Про пенсійне забезпечення” з 01.08.2023р. як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні: 23.10.1947р. - 24.06.1958 на підставі ст.6 Закону України “Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років»  не підлягає до задоволення.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області діяв не у спосіб визначений законами та Конституцією України.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також,  п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області – залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 500/5389/23 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. В. Бруновська 	
судді	 	Р. Б. Хобор 	
 	 	Р. М. Шавель  	
Повне судове рішення складено 13.12.2023р.