ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/13903/23	Головуючий у 1-й інстанції Позняк В.М. 	
Провадження № 22-ц/817/1060/23 	Доповідач - Костів О.З.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2023 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Костів О.З. 
суддів -  Хома М. В., Храпак Н. М., 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу №607/13903/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 жовтня 2023 року, ухвалене суддею Позняком В.М., повний текст якого складено 13 жовтня 2023 року, в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_3 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_4 про стягнення в його користь аліментів на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі частину всіх видів її доходів за період з 22 березня 2019 року по 04 січня 2023 року.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що у вказаний період часу син перебував повністю на його утриманні, а відповідачка не брала участі у його вихованні та утриманні. У заявах по суті стверджує, що факт звернення ОСОБА_4 до суду із заявою про перегляд судового наказу, яким стягнуто аліменти з неї на утримання сина, вже є самостійним підтвердженням небажання сплачувати аліменти на утримання сина, навіть в судовому порядку. Таким чином, ухилення від їх сплати доведено повністю. ОСОБА_3 неодноразово звертався до ОСОБА_4 щодо надання матеріальної допомоги на утримання малолітнього ОСОБА_5 , проте такі прохання залишалися без задоволення. 
       Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 жовтня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
       Не погоджуючись із даним рішенням, ОСОБА_3 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та постановити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.
Посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Вказує, що ОСОБА_4 в свою чергу не вчиняла жодних дій, щоб побачити дитину, не відвідувала ОСОБА_6 у день народження та свята, не брала участі у вихованні та утриманні дитини.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 жовтня 2023 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення, оскільки вважає, що рішення суду є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги надуманими та безпідставними.
Зазначає, що судом належним чином встановлено та з`ясовано всі обставини справи та досліджено докази, яким надана належна оцінка.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 17 жовтня 2013 року, який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 листопада 2017 року.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у цьому шлюбі народився син ОСОБА_5 .
Згідно судового наказу, який виданий Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області від 31 травня 2018 року, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітнього сина – ОСОБА_5 у розмірі у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 26 квітня 2018 року та до досягнення дитиною повноліття.
07 жовтня 2019 року Тернопільським міськрайонним судом за результатами розгляду заяви ОСОБА_3 про видачу судового наказу про стягнення аліментів видано судовий наказ (справа №607/20074/19) про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 (однієї чверті) усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 (п`ятдесяти) відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 23 серпня 2019 року.
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 27 травня 2020 року у справі №607/20074/19, яка залишена без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 08 жовтня 2020 року, суд постановив скасувати судовий наказ №607/20074/19 від 07 жовтня 2019 року, виданий Тернопільським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 (однієї чверті) усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 (п`ятдесяти) відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 23 серпня 2019 року, і до досягнення дитиною повноліття та відмовлено у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_4 аліментів на утримання дитини.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 серпня 2020 року у справі № 607/4274/20 суд ухвалив ОСОБА_3 звільнити від сплати аліментів на користь ОСОБА_4 на утримання сина ОСОБА_5 , що стягнені на підставі судового наказу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 травня 2018 року, за період з 22 березня 2019 року до 06 серпня 2020 року.
Також, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 травня 2022 року у справі №607/16781/20 суд ухвалив звільнити ОСОБА_3 від сплати аліментів на користь ОСОБА_4 на утримання сина ОСОБА_5 , що стягнені на підставі судового наказу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 травня 2018 року за період з 07 серпня 2020 року до 31 травня 2022 року. 
Як видно із ухвали суду від 31 травня 2022 року, під час розгляду справи представник позивача ОСОБА_7 у судовому засіданні заявила клопотання про залишення позову без розгляду в частині вимоги про стягнення з відповідача ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання сина ОСОБА_5 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 22 березня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття, у зв`язку із чим суд постановив ухвалу про залишення без розгляду позову в цій частині.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 листопада 2020 року у справі №607/10896/19, яке залишено без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 10 січня 2022 року та постановою Верховного Суду від 12 травня 2022 року, визначено місце проживання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю – ОСОБА_4 . Під час розгляду справи судами було встановлено, що після розірвання шлюбу, у відповідності до частини першої статті 160 СК України, згідно якої місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, за взаємною домовленістю сторін син ОСОБА_6 залишився проживати разом із матір`ю в належній їй квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , де і був зареєстрований у встановленому законом порядку. ОСОБА_3 22 березня 2019 року змінено місце проживання малолітнього сина ОСОБА_6 всупереч порядку, визначеному частиною першою статті 161 СК України.
Крім цього, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 квітня 2022 року у справі № 607/1662/21, яке залишено без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 15 липня 2022 року, суд ухвалив відібрати неповнолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від батька ОСОБА_3 та повернути її для проживання разом із матір`ю ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 .
Сторонами не заперечується, що це рішення виконано, з 04 січня 2023 року ОСОБА_5 проживає разом з матір`ю.
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено вчинення відповідачкою ОСОБА_4 умисних дій, спрямованих на ухилення від сплати аліментів, врахувавши при цьому рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 листопада 2020 року у справі №607/10896/19, яке залишено без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 10 січня 2022 року та постановою Верховного Суду від 12 травня 2022 року, згідно з яким визначено місце проживання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю – ОСОБА_4 , а тому дійшов висновку, що сам по собі факт проживання дитини з одним із батьків, за наявності рішення суду про визначення місця проживання з іншим із батьків, не може бути підставою для стягнення аліментів на його користь.
       Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду.
Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Статтею 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.
Отже, статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини.
Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати, спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей.
Так, судом належним чином було встановлено, що з 22 березня 2019 року до 04 січня 2023 року ОСОБА_5 проживав разом з батьком та повністю перебував на його утриманні, чого сторонами не заперечується.
Відповідно до пункту 17 Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина.
Згідно статті 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.
Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.
Отже, для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; ухилення відповідача від утримання дитини.
За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.
Як вбачається з матеріалів справи, та належним чином було встановлено судом, позивач звертався із позовом про стягнення аліментів із відповідачки, однак, під час розгляду справи 607/16781/20 представником було заявлено клопотання про залишення позову без розгляду в частині вимоги про стягнення з відповідачки ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліментів. Після цього з позовами про стягнення аліментів не звертався, інших заходів щодо одержання аліментів не вживав.
Суд першої інстанції вірно зазначив, що позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій.
Крім того, в матеріалах справи також відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_4 вчиняла умисні дії, спрямовані на ухилення від сплати аліментів. Колегія суддів також погоджується з висновком місцевого суду про те, що відповідачка наполегливо намагалася повернути сина до його місця проживання з матір`ю, у зв`язку із чим неодноразово зверталася в суди та інші відповідні органи державної влади.
Зазначені дії відповідачки щодо намагання повернути свого сина підтверджуються, зокрема і рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 листопада 2020 року у справі №607/10896/19 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , третя особа — Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про визначення місця проживання дитини, та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа — Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про визначення місця проживання дитини, яке залишено без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 10 січня 2022 року та постановою Верховного Суду від 12 травня 2022 року, згідно з яким визначено місце проживання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю – ОСОБА_4 .
Тобто, на думку колегії суддів, позивачем ОСОБА_3 не доведено будь-якими належними та допустимими доказами факт ухилення відповідачки від сплати аліментів, оскільки судом першої інстанції, з чим погоджується і апеляційний суд, встановлено протилежне.
Крім того, суд першої інстанції, посилаючись на висновки, викладені у постанові Верховного суду від 04 вересня 2022 року у справі № 761/8374/20-ц, вірно вказав, що сам по собі факт проживання дитини з одним із батьків, за наявності рішення суду про визначення місця проживання з іншим із батьків, не може бути підставою для стягнення аліментів на його користь. Постановлення судового рішення про стягнення аліментів на користь одного з батьків під час вирішення спору про визначення місця проживання дитини, тим більше після ухвалення остаточного судового рішення про визначення місця проживання дитини з іншим із батьків, суперечить принципам правової визначеності, обов`язковості судових рішень та не відповідає завданням цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді та вирішенні цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову про стягнення з відповідачки аліментів за попередній період.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не можуть бути підставою для скасування рішення суду.                 Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
       З огляду на викладене та з урахуванням положень ст. 375 ЦПК України, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.
       Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
       Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 жовтня 2023 року - залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, окрім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.        

       Повний текст постанови складено 21 грудня 2023 року.

Головуючий                                                          Костів О.З.
Судді:                                                         Храпак Н.М.
        Хома М.В.