Постанова 
Іменем України                                     
 
11 жовтня 2023 року
м. Київ
 
справа № 757/28659/21-ц
провадження № 61-10164 св 23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінілон», 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банка «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2022 року у складі судді Ільєвої Т. Г. та постанову Київського апеляційного суду від 06 червня 2023 року у складі колегії суддів: Соколової В. В., Нежури В. А., Поліщук Н. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 
до акціонерного товариства комерційного банка «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) про стягнення коштів.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що між ним та публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», на території Автономної Республіки Крим (далі - АР Крим) були укладені наступні депозитні договори:
- від 29 лютого 2012 року № SAMDN01000724008415 «Стандарт, 6 міс.», сума вкладу 5 500,00 доларів США, строком по 29 серпня 2012 року включно, процентна ставка 7,5 % річних у кінці терміну дії договору. На виконання договору відкрито відповідний рахунок, на який було внесено суму вкладу. Строк дії договору автоматично продовжувався.
- від 19 листопада 2012 року № SAMDN25000730726045 «Депозит+, 12 міс.», сума вкладу 400 000,00 грн, на строк по 19 листопада 2013 року включно, процентна ставка 18 % річних. На виконання договору відкрито відповідний рахунок. Строк дії договору автоматично продовжувався.
- від 06 березня 2013 року № SAMDN80000733608461 «Стандарт», сума вкладу 500,00 доларів США, на строк по 06 березня 2014 року включно, процентна ставка 8,5 % річних. На виконання договору відкрито відповідний рахунок, на який було внесено суму вкладу. Строк дії договору автоматично продовжувався.
- від 05 квітня 2013 року № SAMDN25000734358894 «Депозит+, 12 міс.», сума вкладу 460 000,00 грн, на строк по 05 квітня 2014 року включно, процентна ставка 18 % річних. На виконання договору відкрито відповідний рахунок, на який було внесено суму вкладу. Строк дії договору автоматично продовжувався.
- від 14 березня 2014 року «Депозит+, 6 міс.», сума вкладу 1 570 000,00 грн, на строк по 14 вересня 2014 року, процентна ставка 18 % річних. 
На виконання договору відкрито відповідний рахунок, на який було внесено суму вкладу. Строк дії договору автоматично продовжувався.
З травня 2014 року у зв`язку з анексією АР Крим припинено діяльність відокремлених підрозділів філії банка на території АР Крим. Обмежено доступ до інформації, у тому числі щодо депозитних договорів, 
яка містилася на сайті АТ КБ «ПриватБанк» у розділі доступу клієнта 
до своїх рахунків «Приват24». 
Вказував, що він неодноразово звертався до банка з проханням розблокувати рахунки, розірвати договори та повернути суми всіх банківських вкладів із нарахованими процентами, проте листом 
від 30 листопада 2015 року банк відмовив у поверненні коштів, у зв`язку 
з припиненням діяльності на території АР Крим та неможливістю здійснення банківського регулювання та нагляду на цих територіях. 
Позивач уважав незаконною бездіяльність банка щодо неповернення всіх належних йому грошових коштів за вказаними вище договорами. 
27 квітня 2021 року він знову звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про повернення коштів та нарахованих процентів, яку банк проігнорував. 
З урахуванням наведеного, посилаючись на відповідні положення 
ЦК України (статті 625, 1060, 1061), ОСОБА_1 просив суд стягнути 
з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь заборгованість за договорами депозиту:
1) від 29 лютого 2012 року № SAMDN01000724008415:
-       5 500 доларів США - сума вкладу;
-       3 808,74 доларів США - нараховані проценти за період із 29 лютого 2012 року по 24 травня 2021 року (день, що передує зверненню 
до суду);
-       1 159,52 доларів США - 3 % річних за період із 15 травня 2014 року (дата припинення діяльності відокремлених підрозділів філій банка) по 24 травня 2021 року.
2) від 19 листопада 2012 року № SAMDN25000730726045: 
-       400 000,00 грн - сума вкладу;
-       612 864,50 грн - нараховані проценти за період із 19 листопада 
2012 року по 24 травня 2021 року;
-       84 328,77 грн - 3 % річних за період із 15 травня 2014 року по 24 травня 2021 року; 
-       679 572,62 грн - інфляційні втрати за період із 15 травня 2014 року 
по 24 травня 2021 року.
3) від 06 березня 2013 року № SAMDN80000733608461:
-       500,00 доларів США - сума вкладу; 
-       349,32 доларів США - нараховані проценти за період із 06 березня 2013 року по 24 травня 2021 року;
-       105,41 доларів США - 3 % річних за період із 15 травня 2014 року 
по 24 травня 2021 року.
4) від 05 квітня 2013 року № SAMDN25000734358894:
-       460 000,00 грн - сума вкладу;
-       673 742,47 грн - нараховані проценти за період із 05 квітня 2013 року по 24 травня 2021 року;
-       96 978,08 грн - 3 % річних за період із 15 травня 2014 року 
по 24 травня 2021 року;
-       781 508,51 грн - інфляційні втрати за період із 15 травня 2014 року 
по 24 травня 2021 року.
5) від 14 березня 2014 року № SAMDNWFD0070091416700:
-       1 570 000,00 грн - сума вкладу;
-       2 033 945,75 грн - нараховані проценти за період із 14 березня 
2014 року по 24 травня 2021 року;
-       330 990,41 грн - 3 % річних за період із 15 травня 2014 року 
по 24 травня 2021 року;
-       2 667 322,51 грн - інфляційні втрати за період із 15 травня 2014 року 
по 24 травня 2021 року.
 
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції
 
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 30 вересня 2021 року за заявою представника відповідача залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору 
на стороні відповідача, - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (далі - ТОВ «ФК «Фінілон»). 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2022 року, з урахуванням ухвали цього самого суду про виправлення описки 
від 01 лютого 2023 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість 
за договорами банківських вкладів, а саме:
- за договором від 19 листопада 2012 року № SAMDN25000730726045 суму вкладу у розмірі 400 000,00 грн;
- за договором від 19 листопада 2012 року № SAMDN25000730726045 
за період із 19 листопад 2012 року по 24 травня 2021 року проценти 
у розмірі 477 852,05 грн;
- за договором від 05 квітня 2013 року № SAMDN25000734358894 суму вкладу у розмірі 460 000,00 грн;
- за договором від 05 квітня 2013 року № SAMDN25000734358894 за період із 05 квітня 2013 року по 24 травня 2021 року проценти у розмірі 
546 946,29 грн;
- за договором від 06 березня 2013 року № SAMDN80000733608461 суму вкладу у розмірі 500,00 доларів США;
- за договором від 06 березня 2013 року № SAMDN80000733608461 
за період із 06 березня 2013 року по 24 травня 2021 року проценти у розмірі 281,24 доларів США;
- за договором від 29 лютого 2012 року № SAMDN01000724008415 (SAMDN80000733500197) суму вкладу у розмірі 5 500,00 доларів США;
- за договором від 29 лютого 2012 року № SAMDN01000724008415 (SAMDN80000733500197) за період із 29 лютого 2012 року по 24 травня 
2021 року у розмірі 2 742,83 доларів США;
- за договором від 14 березня 2014 року № SAMDNWFD0070091416700 суму вкладу у розмірі 1 570 000,00 грн;
- за договором від 14 березня 2014 року № SAMDNWFD0070091416700 
за період із 14 березня 2014 року по 24 травня 2021 року у розмірі 
1 655 081,09 грн.
Стягнуто на користь держави з АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 11 350,00 грн.
У задоволенні іншої частини вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 
є вкладником АТ КБ «ПриватБанк», уніс кошти на відповідні депозитні рахунки, що підтверджується наданими сторонами доказами та визнається сторонами. 
Банк не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, 
що ОСОБА_1 надав згоду на переведення боргу банка на ТОВ 
«ФК «Фінілон», тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договорами банківського вкладу і належним відповідачем у вказаній справі. У цій частині районний суд послався на відповідну судову практику Верховного Суду у подібних правовідносинах.
 
Суд першої інстанції, надавши оцінку поданим сторонами доказам 
і встановивши фактичні обставини справи, виходив із того, що позивач має право на стягнення з банка сум вкладу та нарахованих процентів за всіма депозитними договорами. Разом із цим, розрахунок цих сум здійснений, виходячи з розрахунку, наданого відповідачем, який суд уважав «більш вірним». 
Районний суд уважав обґрунтованою заяву банка про застосування позовної давності, оскільки позивачу про порушення його прав стало відомо з листа банка від 30 листопада 2015 року, однак розрахунок 3 % річних 
та інфляційних втрат здійснює за період із 15 травня 2014 року до 24 травня 2021 року, а тому відмовив у задоволенні вимог ОСОБА_1 
про стягнення з банка на його користь 3 % річних та інфляційних втрат 
на підставі статті 625 ЦК України.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 06 червня 2023 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2022 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що судом першої інстанції зроблено правильні висновки про наявність правових підстав 
для стягнення заборгованості з банка на користь позивача за договорами банківського вкладу: від 29 лютого 2012 року, від 19 листопада 2012 року, від 06 березня 2013 року, від 05 квітня 2013 року та від 14 березня 
2014 року. Банк не спростував, як факт укладення указаних договорів, 
так і внесення позивачем коштів за цими договорами. 
Апеляційний суд погодився з висновками районного суду про те, 
що АТ «КБ «ПриватБанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон», є належним відповідачем у справі, так як матеріали справи не містять згоди ОСОБА_1 , 
як кредитора, на заміну боржника - АТ КБ «ПриватБанк», на ТОВ 
«ФК «Фінілон». Укладений між банком та ТОВ «ФК «Фінілон» договір 
про переведення боргу від 17 листопада 2014 року не створює правових наслідків для позивача. У цій частині апеляційний суд послався 
на відповідні постанови Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду.
Рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відповідачем не оскаржувалося, тому апеляційним судом не переглядалося. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У липні 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Верховного Суду 
із касаційною скаргою на судові рішення судів попередніх інстанцій, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати у частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 та ухвалити нове судове рішення, яким 
у задоволенні позову у цій частині відмовити. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема: застосування норм права 
без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду; судами належним чином не досліджено зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції 
в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 
про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат не оскаржуються. 
 
Надходження касаційної скарги до Верховного Суду 
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 липня 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано цивільну справу із суду першої інстанції. У задоволенні клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про зупинення виконання судових рішень відмовлено. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів. Роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу та надано строк для подання відзиву 
на касаційну скаргу.
У липні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 26 вересня 2023 року справу призначено 
до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними 
у ній матеріалами. 
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що суди попередніх інстанцій зробили помилкові висновки про наявність підстав для стягнення з банка на користь позивача грошових коштів за договорами вкладу, 
так як у спірних правовідносинах відбулося переведення боргу банка 
на третю особу. 17 листопада 2014 року між банком та ТОВ «ФК «Фінілон» було укладено договір про переведення боргу з подальшим укладенням наступного дня додаткової угоди до цього договору, внаслідок чого товариство стало новим боржником у спірному зобов`язанні. ОСОБА_1 не надав банку письмових заперечень щодо відповідного переведення боргу товариству, тому таке переведення боргу відбулося за його згодою (мовчазна згода). 
Посилається на відповідну судову практику Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, яку судами попередніх інстанцій безпідставно 
не враховано.
 
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Між ОСОБА_1 та публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», 
на території АР Крим були укладені наступні депозитні договори:
- від 29 лютого 2012 року № SAMDN01000724008415 (SAMDN80000733500197) «Стандарт, 6 міс.», сума вкладу 5 500,00 доларів США, строком по 29 серпня 2012 року включно, процентна ставка 7,5 % річних у кінці терміну дії договору. На виконання договору відкрито відповідний рахунок, на який було внесено суму вкладу. Строк дії договору автоматично продовжувався (а. с. 17-19).
- від 19 листопада 2012 року № SAMDN25000730726045 «Депозит+, 12 міс.», сума вкладу 400 000,00 грн, на строк по 19 листопада 2013 року включно, процентна ставка 18 % річних. На виконання договору відкрито відповідний рахунок. Строк дії договору автоматично продовжувався (а. с. 8-10).
- від 06 березня 2013 року № SAMDN80000733608461 «Стандарт», сума вкладу 500,00 доларів США, на строк по 06 березня 2014 року включно, процентна ставка 8,5 % річних. На виконання договору відкрито відповідний рахунок, на який було внесено суму вкладу. Строк дії договору автоматично продовжувався (а. с. 14-16).
 
- від 05 квітня 2013 року № SAMDN25000734358894 «Депозит+, 12 міс.», сума вкладу 460 000,00 грн, на строк по 05 квітня 2014 року включно, процентна ставка 18 % річних. На виконання договору відкрито відповідний рахунок, на який було внесено суму вкладу. Строк дії договору автоматично продовжувався (а. с. 11-13).
- від 14 березня 2014 року № SAMDNWFD0070091416700 «Депозит+, 6 міс.», сума вкладу 1 570 000,00 грн, на строк по 14 вересня 2014 року включно, процентна ставка 18 % річних. На виконання договору відкрито відповідний рахунок, на який було внесено суму вкладу. Строк дії договору автоматично продовжувався (а. с. 22-26).
27 квітня 2021 року ОСОБА_1 листом із описом вкладення направив 
до АТ КБ «ПриватБанк» заяву про повернення коштів та нарахованих процентів за договорами банківського вкладу, укладеними між ними 
(а. с. 27-28). 
Інших заяв про повернення вкладів і процентів за ними матеріали справи 
не містять.
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права 
чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених 
частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої 
або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права 
і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, 
що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання 
про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, 
які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, 
частиною другоюстатті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного 
у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції в частині задоволених позовних вимог 
ОСОБА_1 відповідають не в повній мірі.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд 
і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси 
у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон 
або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, 
яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги 
такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, 
який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право 
в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Положеннями статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання 
або оспорювання.
У справі, яка переглядається Верховним Судом, ОСОБА_1 звернувся 
до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів.
Суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, вирішуючи даний спір, виходив із встановленого факту укладення між сторонами договорів банківського вкладу: від 29 лютого 2012 року, 
від 19 листопада 2012 року, від 06 березня 2013 року, від 05 квітня 
2013 року та від 14 березня 2014 року, внесення грошових коштів 
у відповідних розмірах, їх неповернення за вимогою вкладника. Проте, дату вимоги не встановлено.  
Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 сум вкладів і нарахованих процентів за всіма депозитними договорами, суди виходили з розрахунку, наданого відповідачем. 
Верховний Суд не в повній мірі погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.
 
Щодо належного відповідача у справі 
 
Для правильного вирішення спору та захисту порушеного права позивача суд повинен визначитися з учасниками справи.
Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами 
в цивільному процесі є позивач і відповідач.
 
Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, 
не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що у спірних правовідносинах відбулося переведення боргу банка на підставі відповідного договору від 17 листопада 2014 року, укладеного між банком та ТОВ «ФК «Фінілон», унаслідок чого товариство стало новим боржником 
у спірному зобов`язанні. 
Верховний Суд відхиляє вказані доводи банка, яким, при цьому, надано належну правову оцінку судами попередніх інстанцій.
Боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (стаття 520 ЦК України).
Законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора 
від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. При вступі в договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність 
у боржника майна тощо).
Як свідчить тлумачення статей 520, 521 ЦК України при заміні боржника первісний боржник вибуває із зобов`язання і замінюється новим боржником.
Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним 
є існування двох складових: по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу.
Відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір 
про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.
Більше того, аналогічні доводи АТ КБ «ПриватБанк» були неодноразово предметом оцінки Верховного Суду при вирішенні подібних справ.
Так, у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі 
№ 757/34314/18-ц (провадження № 61-7121св21) такі доводи визнано безпідставними, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України боржник 
у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. У цій справі, як і у справі, яка переглядається, банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивачем надано згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договором банківського вкладу та належним відповідачем у справі. 
Зазначене узгоджується із правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду: від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19 (провадження 61-14093св20), від 17 листопада 2021 року у справі 
№ 755/17323/19 (провадження № 61-436св21), від 06 вересня 2023 року 
у справі № 199/317/20 (провадження № 61-12863св20), від 12 вересня 
2023 року у справі № 757/60528/21-ц (провадження № 61-289св23) та інших.
На вказаному наголошено і в постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20 (провадження 
№ 14-224цс21), у якій, разом із іншим, зазначено про те, що договір 
про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між банком та ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банка, не створює правових наслідків для позивачів. Саме 
АТ «КБ «ПриватБанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем 
у справі.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені 
в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
З урахуванням наведеного, суди вірно встановили, що ОСОБА_1 
не надавав згоди на переведення боргу банка, а отже, правильними 
є висновки судів про те, що у спірних правовідносинах саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договорами банківського вкладу і належним відповідачем у справі.
 
Щодо стягнення сум вкладів
 
Відповідно до статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, 
що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, 
якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї 
або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад 
та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного 
у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).
Таким чином, договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника 
або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). 
Строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти 
та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку. 
Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк 
від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.
Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Певні інші права та інтереси, що складають активи, наприклад, борги, можуть також вважатися «майновими правами» 
і, відповідно, «майном» у розумінні цього положення (Suk v. Ukraine, 
№ 10972/05, § 22, ЄСПЛ, від 10 березня 2011 року). 
 
Стосовно банківських вкладів Європейський суд з прав людини вважає, 
що вони беззаперечно становлять «майно», яке належить заявникам згідно зі статтею 1 Першого протоколу і не заперечується, що заявники можуть забрати ці кошти разом з відповідними процентами, якщо забажають (Gayduk and others v. Ukraine, № 45526/99, 46099/99, 47088/99, 47176/99, 47177/99, 48018/99, 48043/99, 48071/99, 48580/99, 48624/99, 49426/99, 50354/99, 51934/99, 51938/99, 53423/99, 53424/99, 54120/00, 54124/00, 54136/00, 55542/00, 56019/00, ЄСПЛ, від 02 липня 2002 року).
Вирішуючи питання про стягнення грошових коштів за договорами банківського вкладу, суди повинні встановити факт укладення відповідного договору, з`ясувати повноваження сторін на його укладення, факт внесення грошових коштів на вкладний (депозитний) рахунок, а також дотримання вимог, передбачених законами та іншими нормативно-правовими актами 
у сфері банківської діяльності, щодо укладення договору банківського вкладу та внесення грошових коштів.
Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність 
або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку 
про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному 
та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази 
не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність
і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним
у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, 
що 29 лютого 2012 року, 19 листопада 2012 року, 06 березня 2013 року, 
05 квітня 2013 року та 14 березня 2014 року між ОСОБА_1 
та публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», на території АР Крим 
були укладені депозитні договори: № SAMDN01000724008415 (SAMDN80000733500197) «Стандарт, 6 міс.», № SAMDN25000730726045 «Депозит+, 12 міс.», № SAMDN80000733608461 «Стандарт», 
№ SAMDN25000734358894 «Депозит+, 12 міс.», № SAMDNWFD0070091416700 «Депозит+, 6 міс.», відповідно, за якими ОСОБА_1 вніс на відповідні депозитні рахунки АТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти (а. с. 8-26).
АТ КБ «ПриватБанк» не надало належних і допустимих доказів 
на підтвердження повернення сум вкладів, закриття рахунків 
за вищевказаними договорами вкладів.
Ураховуючи, що факт укладення договорів банківського вкладу та внесення позивачем коштів підтверджено належними, допустимими та достатніми доказами, а грошові кошти за цими договорами позивачу не виплачені, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача сум вкладів за всіма депозитними договорами, а саме: від 29 лютого 2012 року у розмірі 5 500,00 доларів США, від 19 листопада 2012 року у розмірі 400 000,00 грн, від 06 березня 
2013 року у розмірі 500,00 доларів США, від 05 квітня 2013 року у розмірі 460 000,00 грн та від 14 березня 2014 року у розмірі 1 570 000,00 грн.
При цьому Верховний Суд уважає, що факт укладення вказаних депозитних договорів підтверджується також і витягом з електронного додатку 
до договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року б/н, 
що за своїм юридичним змістом фактично є формою банківської виписки (довідки) за банківськими договорами позивача, що є предметом розгляду (а. с. 70).
До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20 (провадження 
№ 14-244цс21).
Отже, висновки судів у частині вирішення позовних вимог про стягнення відповідних сум вкладів узгоджуються з судовою практикою Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, яка є сталою та сформованою.
Колегія суддів уважає, що в силу положень частини третьої статті 89 
ЦПК України судами попередніх інстанцій у частині вирішення позовних вимог про стягнення сум вкладів всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
Відповідні доводи касаційної скарги не можуть бути підставами 
для скасування оскаржуваних судових рішень в цій частині, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Тому судові рішення судів попередніх інстанцій у частині стягнення 
на користь позивача сум вкладів за всіма депозитними договорами, а саме: від 29 лютого 2012 року у розмірі 5 500,00 доларів США, від 19 листопада 2012 року у розмірі 400 000,00 грн, від 06 березня 2013 року у розмірі 
500,00 доларів США, від 05 квітня 2013 року у розмірі 460 000,00 грн 
та від 14 березня 2014 року у розмірі 1 570 000,00 грн є законними 
та обґрунтованими, а отже, підлягають залишенню без змін.
 
Щодо стягнення нарахованих процентів за вкладами 
 
Суди попередніх інстанцій, вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 
у частині стягнення нарахованих процентів за всіма депозитними договорами, дійшли висновку про наявність правових підстав для стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача процентів за договорами: 
від 29 лютого 2012 року за період із 29 лютого 2012 року по 24 травня 
2021 року у розмірі 2 742,83 доларів США; від 19 листопада 2012 року 
за період із 19 листопада 2012 року по 24 травня 2021 року у розмірі 
477 852,05 грн; від 06 березня 2013 року за період із 06 березня 2013 року 
по 24 травня 2021 року у розмірі 281,24 доларів США; від 05 квітня 2013 року за період із 05 квітня 2013 року по 24 травня 2021 року у розмірі 
546 946,29 грн; від 14 березня 2014 року за період із 14 березня 2014 року 
по 24 травня 2021 року у розмірі 1 655 081,09 грн.
Вказані висновки судів є передчасними.
Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу 
у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню 
з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).
Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав 
(частина п`ята статті 1061 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 1070 цього Кодексу за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується 
на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки 
не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом 
на вимогу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року 
у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що «після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, 
а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті 
статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Виплата встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дії договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. Після розірвання договорів банківського вкладу за судовим рішенням проценти 
не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються».
Наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив 
умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, 
за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.
Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду 
від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження 
№ 61-11520св20). 
Звертаючись до суду з позовом у цій справі, позивач указував, 
що він неодноразово звертався до банка з проханням розблокувати рахунки, розірвати договори та повернути суми всіх банківських вкладів 
із нарахованими процентами, проте отримав відмову. Зокрема вказував, 
що у листі від 30 листопада 2015 року банк повідомив позивача 
про припинення діяльності на території АР Крим та неможливість здійснення банківського регулювання та нагляду на цих територіях. Банк 
не повернув йому кошти, тому 27 квітня 2021 року він знову звернувся 
до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про повернення коштів та нарахованих процентів, яку, як зазначає позивач, банк проігнорував. 
Розрахунок процентів за вкладами позивач здійснював за період 
із дат укладення відповідних договорів по 24 травня 2021 року (день, 
що передує зверненню до суду з цим позовом.) 
Суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, в частині стягнення нарахованих процентів за вкладами, виходив із того, що позивач, як вкладник АТ КБ «ПриватБанк», має право на стягнення з банка нарахованих процентів за всіма депозитними договорами, розмір яких визначено судом, виходячи з розрахунку відповідача, який районний суд уважав «більш вірним», аніж розрахунок позивача. 
Верховний Суд погоджується з висновками судів про те, що позивач дійсно має право на стягнення з банка нарахованих процентів за укладеними депозитними договорами: від 29 лютого 2012 року, від 19 листопада 
2012 року, від 06 березня 2013 року, від 05 квітня 2013 року 
та від 14 березня 2014 року. Однак, колегія суддів уважає, що, вирішуючи спір у цій частині, суди попередніх інстанцій не врахували, що у випадку звернення вкладника із заявою про повернення вкладу, договір 
є відповідно розірваним, у зв`язку з чим договірні зобов`язання, у тому числі з виплати процентів, припиняються. Виплата встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дії договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти 
не нараховуються.
Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом 
у постанові від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19 (провадження 
№ 61-1297св22), в якому зазначено, що: «у справі, яка переглядається, позивач звертався за поверненням вкладу і лист банком отримано 
13 листопада 2014 року, тобто договір вважається розірваним 
з урахуванням положення пункту 5 договору, за яким у сторін є право достроково розірвати діючий договір, повідомивши один одного за два дні до дати розірвання договору, а саме - 15 листопада 2014 року. Встановивши, що договір депозиту є розірваним з 15 листопада 2014 року, суди не врахували, що з моменту розірвання цього договору нарахування передбачених договором процентів припиняється, а починаючи 
з 16 листопада 2014 року права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».
У відзиві на позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» заперечувало проти отримання вимоги (заяви) ОСОБА_1 від 27 квітня 2021 року, оскільки за результатами здійсненої перевірки вхідної кореспонденції на адресу банка така не надходила (а. с. 47-51). 
 
У подальших заявах по суті ОСОБА_1 не надав доказів 
на підтвердження отримання банком відповідної вимоги. 
Встановлення цього факту першочергово впливає на визначення періоду, 
за який підлягають нарахуванню проценти за вкладами, й, відповідно, 
їх розмір.
Основними засадами судочинства в Україні є, зокрема рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін 
та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом 
їх переконливості.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням 
чи не вчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 
ЦПК України).
У справі, яка переглядається Верховним Судом, ОСОБА_1 не довів належними, допустимими та достатніми доказами факт направлення банку, й відповідно, отримання останнім вимоги (заяви), що є його процесуальним обов`язком (стаття 12 ЦПК України). Відповідні доводи позивача про його неодноразові звернення, без доказів їх існування, є припущеннями, 
а на припущеннях суду заборонено ухвалювати судове рішення 
(частина шоста статті 81 ЦПК України). 
Наявні в матеріалах справи докази, у тому числі, розрахунки, надані 
як позивачем, так і відповідачем, не дають суду можливості вирішити спір 
у цій частині. 
Суд касаційної інстанції ураховує, що лист АТ КБ «ПриватБанк» 
від 30 листопада 2015 року, був наданий не з ініціативи банка, а на вимогу позивача, однак у цьому листі банк повідомив позивача лише 
про припинення діяльності на території АР Крим й неможливість здійснення банківського регулювання та нагляду на цих територіях.  
Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції у цій частині, не врахував указані вище норми матеріального права, які підлягали застосуванню, правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, які є релевантними у спірних правовідносинах, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку 
про стягнення з відповідача на користь позивача процентів за договорами: від 29 лютого 2012 року за період із 29 лютого 2012 року по 24 травня 
2021 року у розмірі 2 742,83 доларів США; від 19 листопада 2012 року 
за період із 19 листопада 2012 року по 24 травня 2021 року у розмірі 
477 852,05 грн; від 06 березня 2013 року за період із 06 березня 2013 року 
по 24 травня 2021 року у розмірі 281,24 доларів США; від 05 квітня 2013 року за період із 05 квітня 2013 року по 24 травня 2021 року у розмірі 
546 946,29 грн; від 14 березня 2014 року за період із 14 березня 2014 року 
по 24 травня 2021 року у розмірі 1 655 081,09 грн.
Тому, з урахуванням усіх обставин цієї справи, судові рішення судів першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню у цій частині з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог 
про стягнення нарахованих процентів за договорами банківського вкладу 
у повному обсязі.
 
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення 
у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Частиною першою статті 410 ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - 
без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України підставами 
для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя статті 412 ЦПК України).
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта статті 412 ЦПК України).
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального 
та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. Рішення суду першої інстанції 
та постанова суду апеляційної інстанції у частині стягнення нарахованих процентів за вкладами підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення у цій частині про відмову в позові ОСОБА_1 у повному обсязі.
В іншій частині,а саме стягнення сум вкладів за депозитними договорами: від 29 лютого 2012 року у розмірі 5 500,00 доларів США, від 19 листопада 2012 року у розмірі 400 000,00 грн, від 06 березня 2013 року у розмірі 
500,00 доларів США, від 05 квітня 2013 року у розмірі 460 000,00 грн 
та від 14 березня 2014 року у розмірі 1 570 000,00 грн, рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції підлягають залишенню 
без змін.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 
ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення 
та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, 
а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави 
у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста 
статті 141 ЦПК України).
Оскільки Верховний Суд частково задовольняє касаційну скаргу банка, скасовує судові рішення судів попередніх інстанцій у відповідній частині 
з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову 
в цій частині, а позивача звільнено від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, то понесені відповідачем судові витрати у вигляді судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (пропорційно задоволеним вимогам - 51,6 %), зокрема частину витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 8 784,90 грн, касаційної скарги у розмірі 11 713,20 грн, 
а у загальному розмірі - 20 498,10 грн.
Крім цього, у зв`язку з вищенаведеними висновками, підлягає зміні розмір судового збору, який стягнуто з банка на користь держави рішенням Печерського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2022 року (пропорційно задоволеним вимогам), а саме - з 11 350,00 грн (100 %) 
до 5 856,60 грн (51,6 %).
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 416, 418 ЦПК України, 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банка «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 червня 2023 року 
в частині стягнення з акціонерного товариства комерційного банка «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 нарахованих процентів за договорами банківських вкладів: від 29 лютого 2012 року 
за період із 29 лютого 2012 року по 24 травня 2021 року у розмірі 
2 742,83 доларів США; від 19 листопада 2012 року за період із 19 листопада 2012 року по 24 травня 2021 року у розмірі 477 852,05 грн; від 06 березня 2013 року за період із 06 березня 2013 року по 24 травня 2021 року у розмірі 281,24 доларів США; від 05 квітня 2013 року за період із 05 квітня 2013 року по 24 травня 2021 року у розмірі 546 946,29 грн; від 14 березня 2014 року 
за період із 14 березня 2014 року по 24 травня 2021 року у розмірі 
1 655 081,09 грн скасувати. Ухвалити нове судове рішення в цій частині. 
У задоволенні позову ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банка «ПриватБанк», третя особа - товариство 
з обмеженою відповідальністю «Фінілон», про стягнення процентів 
за договорами банківських вкладів відмовити у повному обсязі.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 червня 2023 року 
в частині стягнення з акціонерного товариства комерційного банка «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 сум вкладів 
за депозитними договорами: від 29 лютого 2012 року у розмірі 
5 500,00 доларів США, від 19 листопада 2012 року у розмірі 400 000,00 грн, від 06 березня 2013 року у розмірі 500,00 доларів США, від 05 квітня 
2013 року у розмірі 460 000,00 грн та від 14 березня 2014 року у розмірі 1 570 000,00 грн залишити без змін.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2022 року 
у частині розподілу судових витрат, а саме стягнення з акціонерного товариства комерційного банка «ПриватБанк» на користь держави судового збору змінити, зменшивши його розмір із 11 350,00 грн до 5 856,60 грн. 
Компенсувати акціонерному товариству комерційному банку «ПриватБанк» витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг у розмірі 20 498 (двадцять тисяч чотириста дев`яносто вісім гривень) 
10 копійок за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                           Д. Д. Луспеник
Судді:                                                                                    І. Ю. Гулейков 
Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець