ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Головуючий I інстанції: Кравченка Є.Д.
01 грудня 2023 р. 	Справа № 480/1214/22	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,
Суддів: Бегунца А.О. ,  Рєзнікової С.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 20 липня 2022 року по справі № 480/1214/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Сумської обласної прокуратури, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби в Сумській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-
В с т а н о в и в:
У січні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність Сумської обласної прокуратури щодо не нарахування з 20.06.2019 відповідно до положень  ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014  (далі - Закон № 1697-VII);
- зобов`язати Сумську обласну прокуратуру нарахувати заробітну плату (включаючи надбавку за вислугу років та оплату часу відпусток) за період з 20.06.2019 по 22.10.2021 виходячи з розміру посадового окладу розрахованого відповідно до положень  ст. 81 Закону № 1697-VII, з урахуванням усіх встановлених у цей період надбавок та премій, й виплатити різницю між нарахованою таким чином сумою (без урахування податків і зборів) та фактично отриманою сумою виплат за вказаний період.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у період проходження служби позивача в органах прокуратури його заробітна плата визначалась відповідно до положень постанови № 505, розмір якої був значно меншим за розмір посадового окладу, визначеного статтею 81 Закону № 1697-VII.
Відповідно до вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо першочергових заходів із реформування органів прокуратури» № 113-ІХ від 19.09.2019 (далі – Закон - № 113-ІХ) та згідно з наказами Генерального прокурора України № 39 від 17.02.2021 «Про окремі питання забезпечення початку роботи окружних прокуратур» та № 40 від 17.02.2021 «Про день початку роботи окружних прокуратур», затверджено перелік та територіальну юрисдикцію окружних прокуратур. Відповідно «Сумську місцеву прокуратуру» було перейменовано у «Окружну прокуратуру міста Суми».
У зв`язку з припиненням функціонування місцевих прокуратур Сумської області та початком роботи окружних прокуратур Сумської області, 15.03.2021 керівником Сумської обласної прокуратури було винесено наказ № 185к, яким позивачу було тимчасово визначено робоче місце в Окружній прокуратурі міста Суми.
Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 № 79-VIII  (далі - Закон № 79-VIII)  розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України  (далі -  БК України) доповнено пунктом 26, яким, зокрема, установлено, що норми і положення статті  81, частин шістнадцятої, сімнадцятої, вісімнадцятої статті  86, пунктів 13,  14  розділу  ХІІІ «Перехідні положення» Закону України від 14.10.2014 «Про прокуратуру»  застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Переконував, що з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020, висновки якого є обов`язковими, з 20.06.2019 до 22.10.2021 заробітна плата прокурорів повинна регулюватися виключно статтею 81 Закону № 1697-VII.
Позивач вказує, що відповідачем порушено його право власності на отримання заробітної плати у повному розмірі, гарантованої частиною 3  статті 81 Закону № 1697-VII,  статтею 41 Конституції України. З врахуванням наведеного просив позов задовольнити.
Заперечуючи вимоги адміністративного позову у відзиві Сумська обласна прокуратура позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позову, мотивуючи тим, що позивач перебував на посаді прокурора Сумської місцевої прокуратури.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом № 1697-VII.
Зазначив, що Законом № 113-ІХ замість системи органів прокуратури, яка складалась з Генеральної прокуратури України, регіональних та місцевих прокуратур, після проведення атестації прокурорів передбачено нову структуру: Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур (стаття 7 Закону № 1697-VII),  стаття 15 Закону № 113-ІХ   визначено виключний перелік посад в обласних прокуратурах.
Відповідно до пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури. Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором. За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим  Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до  постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури. 
В даному випадку це  постанова № 505.
Вказав, що відповідно до пункту 7 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ прокурори, які на день набрання чинності цим  Законом  займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.
Закон № 1697-VII  та  Закон № 113-ІХ, які претендують на застосування до спірних правовідносин, були прийняті в різний час. Так,  Закон № 1697-VII, який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, прийнятий 14.10.2014 (набрав чинності 15.07.2015), а  Закон № 113-ІХ, положення якого передбачають реалізацію першочергових заходів із реформи органів прокуратури, прийнятий 19.09.2019 (набрав чинності 25.09.2019, крім окремих його приписів, що не мають значення для цієї справи). Тобто,  Закон № 113-ІХ  який визначає способи і форми правового регулювання спірних правовідносин, набрав чинності у часі пізніше.
Оскільки  Закон № 113-ІХ  визначає першочергові заходи із реформи органів прокуратури, то він є спеціальним  законом  до спірних правовідносин. А тому пункт 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, який визначає умови оплати праці прокурорів регіональних прокуратур, підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
Вважає, що застосування до прокурора місцевої прокуратури умов оплати праці відповідно до  постанови № 505 від 31.05.2012  є правомірним.
Від третьої особи до суду надійшло письмове пояснення щодо позову, в якому зазначено, що до повноважень ГУ Державної казначейської служби України у Сумській області не належить здійснення нарахування та виплати заробітної плати працівникам органів прокуратури, передбачене чинними нормативно-правовими актами. Тобто, ГУ як орган державної влади не має жодного зобов`язання перед позивачем.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 20.07.2022 відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (розгляд справи відбувся за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Висновок суду вмотивований тим, що позивач не є прокурором, який успішно пройшов атестацію, а тому у спірних правовідносинах застосуванню підлягають приписи абз. 3 п. 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, зі змісту якого слідує, що на період до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури оплата праці прокурорів, які не завершили процедуру атестації, здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, а саме постанови Кабінету Міністрів України № 505.
Не погоджуючись з судовим рішенням, в апеляційній скарзі, позивач просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити вимоги адміністративного позову в повному обсязі.
В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що оспорюване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права (ст. 131-1 Конституції України,  ст. 81 Закону України «Про прокуратуру»,  рішення Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26.03.2020, абз. 3 п. 3 розділу II  Закону № 113-ІХ,  постанови № 505 та порушенням норм процесуального права (ст.ст. 7,242 КАС України).
Його обґрунтування щодо протиправності п. 3 Розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113 щодо оплати праці прокурору на підставі  постанови № 505, зокрема, із посиланням на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 09.06.2022 (справа № 520/2098/19), судом першої інстанції взагалі проігноровано і не знайшло своєї правової оцінки у рішенні суду  від 08.05.2023.  
Зазначає, що норми п. 3 Розділу II  Закону №113  у частині закріплення за Урядом питання оплати його праці як прокурора місцевої прокуратури у період з 15.03.2021 по 22.10.2021 є такими, що суперечать  Конституції України.  
Крім того, зазначає, що висновок суду про те, що  ст. 81 Закону № 1697-VII щодо оплати праці застосовується в залежності від переведення прокурорів до новоутворених прокуратур після успішного проходження атестації суперечить ч. 5  ст. 7 Закону № 1697-VII.  
Суд першої інстанції не врахував  висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09.06.2022 у справі № 520/2098/19 та інші. 
Вважає, що порушення судом першої інстанції норм процесуального права полягає у повному ігноруванні норм  ст. 7 КАС України, яка зобов`язує суди застосовувати  Конституцію України  як норми прямої дії та закріплює загальні засади пріоритетності законів над підзаконними актами та ч. 5  ст. 242 КАС України, що полягає у незастосуванні під час розгляду справи правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених вище за текстом. 
Вважає, що суд першої інстанції не виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин не вірно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення, яке підлягає скасуванню.
Доводи, якими відповідач обґрунтовує відзив на апеляційну скаргу, по суті, фактично аналогічним доводам, викладеним ним у відзиві на адміністративний позов. 
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
В даному випадку, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не є складними, виходячи з визначення справ незначної складності.
Письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом (п. 10 ч. 1 ст. 4 КАС України).
                    За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).
За приписами ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників. 
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин   справи та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а судове рішення на підставі ст. 316 КАС України слід залишити без змін, з наступних підстав.
Судом встановлено, що у період з 14.05.2007 по 22.10.2021 позивач безперервно проходив службу в органах прокуратури на різних посадах (а.с.16-25).
З 20.06.2019 ОСОБА_1 займав посаду прокурора Сумської місцевої прокуратури (а.с.23).
У зв`язку з утворенням з 15.03.2021 окружних прокуратур та припиненням діяльності шляхом реорганізації місцевих прокуратур, правовий статус позивача, як прокурора, було встановлено наказом керівника Сумської обласної прокуратури № 185к від 15.03.2021, згідно з яким позивачу тимчасово визначено робоче місце в Окружній прокуратурі міста Суми (а.с. 27-28).
Наказом керівника Сумської обласної прокуратури від 19.10.2021 № 412к,  позивача звільнено з посади прокурора Сумської місцевої прокуратури на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації  з 22.10.2021 (а.с. 38).
За час перебування позивача на посаді прокурора Сумської місцевої прокуратури у період з 15.03.2021 по 22.10.2021, заробітна плата, у т.ч. посадовий оклад, нараховувалася та виплачувалася позивачу відповідно до  постанови  № 505.
Відповідно до частини другої  статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Отже, принцип законності вимагає, щоб органи державної влади мали дозвіл на вчинення певних дій та в наступному діяли виключно в межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією України  та законами України.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів визначаються Законом № 1697-VII, який набрав чинності 15.07.2015.
Частиною першою статті 81 Закону № 1697-VII визначено, що заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством (частина друга статті 81 Закону № 1697-VII).
Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат (частина третя статті 81 Закону № 1697-VII).
Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом: 1) прокурора регіональної прокуратури - 1,2; 2) прокурора Генеральної прокуратури України - 1,3 (частина четверта статті 81 Закону № 1697-VII).
Фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України (частина сьома статті 81 Закону № 1697-VII).
Правове регулювання оспорюваних позивачем питань щодо виплати заробітної плати, визначено спеціальним  Законом № 113-ІХ, що набрав чинності 25.09.2019, яким передбачена переатестація прокурорів. Отже, на час виникнення спірних правовідносин у цій справі, діяла нова редакція  статті 81 Закону № 1697-VII.
Закон № 113-ІХ  визначає умови переведення прокурорів, процедуру проходження атестації і відповідно порядок оплати праці прокурорів на період проведення їх атестації.
Згідно з пунктом 3 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX  до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.
За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури.
На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.
Отже, правовий статус зазначених вище прокурорів, який вони мали до набрання чинності цим Законом, характеризується і державними гарантіями щодо виплати заробітної плати з відповідних джерел фінансування. Тобто правове регулювання оплати праці, яке існувало до прийняття спеціального  Закону № 113-IX  здійснювалося у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.
Системний аналіз приписів  Закону № 113-ІХ  дає підстави для висновку, що до прокурора, який не пройшов успішно атестацію на зазначений період (тобто, до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури) оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до  постанови № 505, яка була чинною у оспорюваний позивачем період.
Згідно з пунктами 1, 2, 6 постанови № 505 затверджено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури згідно з додатками 1-5; надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці: 1) установлювати: працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією  постановою  схем посадових окладів, а також зазначено, що видатки, пов`язані з реалізацією цієї  постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури. Упорядкування посадових окладів окремих працівників органів прокуратури здійснюється в межах затвердженого фонду оплати праці.
Стосовно застосування  рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 у справі № 6-р/2020, яким було визнано таким, що не відповідає  Конституції України  (є неконституційним), окреме положення пункту 26  розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України  у частині, яка передбачає, що норми і положення  статті 81 Закону № 1697-VII  зі змінами, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, Верховний Суд у наведених вище справах зазначив таке.
Відповідно до юридичної позиції Конституційного Суду України, сформульованої у цьому рішенні (абзаці одинадцятий підпункту 2.2 пункту), заробітна плата прокурорів, як елемент організації та порядку діяльності прокуратури в розумінні  статті 131-1 Основного Закону України, має визначатися виключно законом.
Таким чином, Конституційний Суд України дав тлумачення  статті 81 Закону № 1697-VІІ  зі змінами в розумінні  статті 131-1 Основного Закону України, яка водночас відповідно до іншого  рішення Конституційного Суду України від 18.06.2020 № 5-р  (II)/2020 вказує на те, що за новим конституційним правопорядком прокуратуру як інститут, що виконує функцію кримінального переслідування, структурно вмонтовано в загальну систему правосуддя.
Конституція України, як неодноразово зазначив Верховний Суд у своїх постановах від 21.09.2021  у справі № 160/6204/20, від 13.10.2021 у справі № 560/4176/19, від 26.11.2021 у справі № 200/14545/19-а, віднесла прокурорів у розділ правосуддя, змінила характер їх діяльності з загального нагляду на основну функцію кримінального обвинувачення та запровадила нові принципи в проведенні оцінювання прокурорів. Таке оцінювання було визначено на законодавчому рівні і стосувалось без винятку усіх прокурорів, які мали бажання продовжувати працювати у органах прокуратури.
Посилання позивача на Рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 у справі  № 6-р/2020, стосується приписів  статті 81 Закону № 1697-VІІ  зі змінами, офіційне тлумачення яких здійснено в розумінні  статті 131-1 Основного Закону України  і пов`язане з організацією і порядком діяльності прокуратури нової якості - функцією кримінального обвинувачення та проведення кадрового перезавантаження через оцінювання прокурорів. А тому застосування  статті 81 Закону № 1697-VII  зі змінами в редакції  Закону № 113-ІХ  без обмежень у цій справі, пов`язується із фактом переведення прокурорів (після їхньої атестації) на посади в "новоутворені"/"оновлені" прокуратури (відповідно до  Закону № 113-ІХ).
Наведене вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 26.01.2023 у справі № 120/19216/21-а.
Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 з дня початку роботи Окружної прокуратури міста Суми (15.03.2021) до дати його звільнення (22.10.2021) перебував у статусі прокурора місцевої прокуратури, оскільки в Окружній прокуратурі міста Суми на відповідну посаду не призначався. 
Тому, в період з 20.06.2019 по 22.10.2021, позивач не був прокурором в Окружній прокуратурі міста Суми, який успішно пройшов атестацію, а тому у спірний період застосуванню підлягали приписи абзацу 3 пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», зі змісту якого слідує, що на період до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури оплата праці прокурорів, які не завершили процедуру атестації, здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, а саме: Постанови № 505.
Суд наголошує на тому, що умовою для держання заробітної плати у новому розмірі є переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, яке можливе лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим Законом.
Наведене вище узгоджується з правовою позицією, викладена у постановах Верховного Суду від 26.10.2023 у справі № 380/4680/21, від 26.10.2023 у справі №  160/22209/21, від 26.05.2022 у справі № 540/1268/21, від 14.07.2022 у справах № 160/13767/20, № 240/1984/21 щодо застосування частини третьої статті 81 Закону України «Про прокуратуру» з урахування рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020, у подальшому підтримані у постановах від 28.07.2022 у справі № 620/1338/21, від 09.08.2022 у справі № 240/15182/21, від 11.08.2022 у справі № 120/3931/21-а, від 18.08.2022 у справі № 200/2499/21-а, від 08.09.2022 у справі № 360/931/21, від 29.09.2022 у справі № 160/3129/21 та ін.
Посилання позивача в додаткових пояснення, що на розгляді Конституційного Суду України перебуває справа за конституційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 щодо відповідності Конституції України абзацу третього пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», юридична позиція за результатами розгляду якої матиме значення для вирішення цієї справи, судом касаційної інстанції відхиляється з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 152 Конституції України, статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
З урахуванням чого, прийняте Конституційним Судом України рішення за конституційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не може поширювати свою дію на спірні правовідносини та не впливають на вирішення цієї справи.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 26.01.2023 у справі № 120/19216/21-а.
Колегія суддів погоджується з висновками першої інстанції позивач не є прокурором, який успішно пройшов атестацію, а тому у спірних правовідносинах застосуванню підлягають приписи абз. 3 п. 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, зі змісту якого слідує, що на період до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури оплата праці прокурорів, які не завершили процедуру атестації, здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, а саме постанови Кабінету Міністрів України № 505.
Відтак, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 .  
Інші доводи апеляційної скарги на висновки колегії суддів не впливають.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).   
За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін (п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 316 КАС України   суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                               
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України. 
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 292, 293, 308, 310, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Сумського окружного адміністративного суду від 20 липня 2022 року, - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя 		Л.В. Мельнікова 	
Судді	   	А.О. Бегунц    С.С. Рєзнікова