КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
Унікальний номер справи №761/5191/20 Апеляційне провадження №22-ц/824/950/2023	              Головуючий у суді І інстанції - Фролова І.В.                       Доповідач у суді ІІ інстанції - Гуль В.В.	
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
07 грудня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
суддя-доповідач Гуль В. В.,
судді Мельник Я. С., Матвієнко Ю. О.,
 
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія Інго Україна» на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія Інго Україна» про стягнення коштів,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Приватного акціонерного товариства (далі - ПрАТ) «Акціонерна страхова компанія Інго Україна» про стягнення коштів.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що 24 лютого 2014 року нею та відповідачем укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 310583851.14. 
07 травня 2014 року із застрахованим транспортним засобом відбулася 
дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої автомобілю завдано значних механічних пошкоджень. 
На виконання умов Закону України «Про страхування» та умов договору страхування вона подала страховику всі необхідні документи для виплати страхового відшкодування.
Відповідно до рахунку № А-00607930 від 1 серпня 2014 року вартість відновлювального ремонту автомобіля складає 176 364,89 грн. 
Подавши заяву про виплату страхового відшкодування, вона очікувала виплату страхового відшкодування у повному обсязі, проте ПрАТ «Акціонерна страхова компанія Інго Україна» сплатило виключно 136 102,46 грн.
За таких обставин ОСОБА_1 просила суд тягнути з ПрАТ «Акціонерна страхова компанія Інго Україна» пеню у розмірі 4 026 грн, 3% річних у розмірі 5 152 грн, інфляційні втрати у розмірі 20 229,26 грн за період з 1 серпня 2015 року до 5 листопада 2019 року.
Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 8 вересня 2020 року позов задоволено.
Стягнуто з ПрАТ «Акціонерна страхова компанія Інго Україна» на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 4 026 грн, 3% річних у розмірі 5 152 грн та інфляційні втрати у розмірі 20 229,26 грн.
Стягнуто з ПрАТ «Акціонерна страхова компанія Інго Україна» на користь держави судові витрати у розмірі 840,80 грн.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви ПрАТ «Акціонерна страхова компанія Інго Україна» про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 8 вересня 2020 року.
В апеляційній скарзі ПрАТ «Акціонерна страхова компанія Інго Україна», посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, а також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник вказує, що судом першої інстанції не враховано його відзив на позов.
Зазначає, що ОСОБА_1 звернулася до суду з пропуском позовної давності.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
У порядку частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що наявні правові підстави для стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат за затримку виплати страхового відшкодування.
Висновок суду відповідає не відповідає обставинам справи та не ґрунтується на вимогах закону.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 24 лютого 2014 року ОСОБА_1 та ПрАТ «Акціонерна страхова компанія Інго Україна» укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №310583851.14.
Відповідно до розділу 2 вказаного договору страхування розмір страхового відшкодування визначається на умовах «Спеціалізованої СТО».
Пунктом 8.5. договору страхування встановлено, що страховик несе відповідальність за несвоєчасну виплату страхового відшкодування шляхом сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ (але не більше 10% від суми боргу).
7 травня 2014 року із застрахованим транспортним засобом - BMW, номерний знак  НОМЕР_1 відбулася дорожньо-транспортна пригода. 
Внаслідок зазначеного страхового випадку автомобілю, що належить ОСОБА_1 завдано значних механічних пошкоджень.
ОСОБА_1 подано заяву на виплату страхового відшкодування.
Встановлено, що звітом SL№22936 від 26 червня 2014 року визначено розмір матеріального збитку - 161 746,40 грн. 
Також судом першої інстанції встановлено, що Товариством з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Автодель» складено рахунок, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту автомобіля складає 176 364,89 грн. 
ПрАТ «Акціонерна страхова компанія Інго Україна» сплатило на користь 
ОСОБА_1 136 102,46 грн. 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 22 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 10 листопада  2016 року, у справі № 761/23962/15-ц позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з ПрАТ «Акціонерна страхова компанія Інго Україна» страхове відшкодування у розмірі 40 262,43 грн.
Постановою Верховного Суду від 17 липня 2019 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду 
міста Києва від 10 листопада  2016 року залишено без змін.
Страхове відшкодування сплаченоПрАТ «Акціонерна страхова компанія Інго Україна» лише 6 листопада 2019 року.
Згідно із частиною першою статті 509 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 901 ЦК України).
Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується в разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Згідно зі статтею 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, за якою страховик бере на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.
Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.
За пунктом 3 частини першої статті 20 Закону України «Про страхування» при настанні страхового випадку страховик зобов`язаний здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом.
За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Таким чином, грошовим зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У частині третій статті 510 ЦК України визначено, що якщо кожна зі сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.
Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про надання послуг, оскільки він установлює ціну договору - страхову суму.
Отже, можна зробити висновок, що правовідносини з виплати страхового відшкодування, які склалися між сторонами у справі на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, є грошовим зобов`язанням.
Таким чином, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (частина третя статті 61 ЦПК України в редакції, що діяла на час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанції).
Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.
Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.
Встановлено, що виплата недоплаченого страхового відшкодування здійснена відповідачем в порядку примусового виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 березня 2016 року.
Згідно зі статтею 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.
Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання.
За частиною другою цієї статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до 
статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц, № 646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18.
У постанові від 7 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.
Велика Палата Верховного Суду також неодноразово зазначала, що у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, 
від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц, від 19 червня 2019 року
у справі № 646/14523/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13, від 23 червня 2020 у справі № 536/1841/15-ц, від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, від 22 вересня 2020 у справі № 918/631/19, від 9 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17).
З огляду на обставини справи, оцінивши наявні докази, керуючись вказаними нормами матеріального права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для застосування положень частини другої статті 625 ЦК України та обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційні втрати.
Також місцевий суд, приймаючи до уваги приписи статті 992 ЦК України та умови договору страхування дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача пені за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, але не більше 10% від суми боргу.
Посилання заявника на те, що судом першої інстанції не враховано його відзив на позов, відхиляються колегією суддів, оскільки як вбачається з матеріалів справи, відзив ПрАТ «Акціонерна страхова компанія Інго Україна» надійшов після ухвалення судом першої інстанції заочного рішення від 8 вересня 2020 року.
Доводи заявника про те, що ОСОБА_1 звернулася до суду з пропуском позовної давності також відхиляються апеляційним судом з огляду на наступне.
Так, у постанові від 8 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) Велика Палата Верховного Суду підтримала численні висновки Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).
Частинами третьою-четвертою 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач разом у заяві про перегляд заочного рішення заявив про застосування наслідків пропуску позивачем позовної давності. Дана обставина залишена без уваги судом першої інстанції.
Відмова від перегляду заочного рішення призвела до позбавлення відповідача можливості реалізувати свої процесуальні права, зокрема, подати заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, про що він просив у заяві про перегляд заочного рішення.
За таких обставин апеляційний суд, проаналізувавши наявні у матеріалах справи докази, та врахувавши заяву про застосування позовної давності, доходить висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню наступні суми:
З лютого 2017 року до 5 листопада 2019 року, з урахуванням суми боргу 
у розмірі 40 262 грн, пеня складає 4 026 грн, 3% річних - 3 335,67 грн та інфляційні втрати - 11 497,49 грн.  
Загальна сума до стягнення складає 18 859,16 грн.
Враховуючи наведене, апеляційний суд доходить висновку про наявність правових підстав для скасування заочного рішення Шевченківського районного суду міста Києва 
від 8 вересня 2020 року та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позову.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія Інго Україна» - задовольнити частково.
Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 8 вересня 2020 року - скасувати і ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія Інго Україна» про стягнення коштів - задовольнити частково.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія Інго Україна» на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 4 026 грн, 3% річних у розмірі 3 335,67 грн та інфляційні втрати у розмірі 11 497,49 грн. 
Стягнути з ПрАТ «Акціонерна страхова компанія Інго Україна» на користь держави судові витрати у розмірі 840,80 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                                                              В.В. Гуль

Судді                                                                                                  Ю.О. Матвієнко

                                                                                                            Я.С. Мельник