ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
14 грудня 2023 року
м. Київ
справа № 638/336/23
провадження № 51-3569 км 23
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                           ОСОБА_1 ,
суддів                                              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,
прокурора                               ОСОБА_5 ,
в режимі відеоконференції:
засудженого                           ОСОБА_6 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2023 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 17 травня 2023 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 62022117020000903, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2023 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 5 ст. 407 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_6 строк попереднього ув`язнення з 22 листопада 2022 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 17 травня 2023 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку, ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за те, що він, будучи солдатом, військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, перебуваючи на посаді стрільця 1 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , в порушення статей 17, 65 Конституції України, статей 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», положень Військової присяги, статей 11, 16, 127-130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 25 липня 2022 року діючи з прямим умислом, з метою тимчасово ухилитися від військової служби та з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, без відповідних дозволів командирів і начальників, без поважних причин, самовільно залишив місце служби.
Так, 29 червня 2022 року в районі с. Гусарівка Харківської області, під час знаходження на бойовій позиції ОСОБА_6 отримав поранення та його було доставлено до КНП Первомайська центральна районна лікарня, де він перебував до 04 липня 2022 року, а з 05 по 08 липня 2022 року перебував на лікування вже у КНП ХМР «Обласний госпіталь ветеранів війни». В подальшому, з 08 по 13 липня 2022 року солдат ОСОБА_6 перебував у розташуванні військової частини НОМЕР_1 , але після повторного огляду лікарем військової частини його було направлено на лікування до Військово-медичного клінічного центру Північного регіону, де з 14 по 22 липня 2022 року він проходив лікування.
З 23 по 25 липня 2022 року ОСОБА_6 проходив лікування у КНП ХОР «Обласний клінічний спеціалізований диспансер радіаційного захисту населення», під час якого постійно порушував режим лікування та 25 липня 2022 року самовільно, без дозволу лікарів та командирів залишив лікарню і з 25 липня по 20 жовтня 2022 року перебував за межами частини, знаходячись постійно незаконно вдома у м. Зміїв Харківської області, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням професійних обов`язків.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить змінити судові рішення щодо нього в частині призначеного покарання з підстав невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, призначити йому за ч. 5 ст. 407 КК України із застосуванням ст. 69 КК України або застосувати ст. 75 КК України та звільнити від відбування покарання з іспитовим строком. Вважає, що судами ані першої ані апеляційної інстанцій, не враховано належним чином всіх даних про його особу, обставин, які пом`якшують покарання, відсутність обставин, які його обтяжують та призначено покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і його особі внаслідок суворості. Зазначає, що приймав участь у відсічі збройної агресії та був 25 березня 2022 року мобілізований. Крім того, у нього на утриманні є малолітня дитина 2013 року народження.
Під час касаційного розгляду засуджений ОСОБА_6 підтримав подану ним скаргу та просив її задовольнити, зменшивши покарання.
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор під час касаційного розгляду вважав за необхідне касаційну скаргу засудженого залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без зміни.  
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Винуватість ОСОБА_6 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, доведеність цього обвинувачення та кваліфікація діянь за ч. 5 ст. 407 КК України в касаційній скарзі не оспорюються. 
Що стосується доводів касаційної скарги засудженого щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі, то вони, на думку колегії суддів, є необґрунтованими.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винуватого і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. При виборі покарання суд зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Як убачається зі змісту вироку місцевого суду, при призначенні ОСОБА_6 покарання було враховано ступінь тяжкості вчиненого останнім кримінального правопорушення, дані про особу винного, наявність обставин, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, які його обтяжують і, з урахуванням всього наведеного, прийнято рішення про призначення покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції статті, за який його засуджено.
Апеляційний суд, переглядаючи справу за апеляційними скаргами засудженого та його захисника, які подали апеляційні скарги на вирок суду першої інстанції лише в частині призначеного покарання, констатував, що призначаючи засудженому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції правильно визначив останньому захід примусу саме у виді позбавлення волі на строк 5 років, тобто в мінімальних межах санкції статті, за який його засуджено.
З наведеними висновками суду апеляційної інстанції погоджується і колегія суддів, в зв`язку з чим, твердження в касаційній скарзі засудженого про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі засудженого, з огляду на наявні в кримінальному провадженні дані про особу останнього, які до того ж були враховані судом при обранні виду та мінімального розміру, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, заходу примусу, є непереконливими. 
У зв`язку з вищезазначеним, зважаючи ж на враховані судом обставини, насамперед, з огляду на конкретні обставини вчинення злочину, його характер, колегія суддів касаційної інстанції вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання за своїм видом і розміром відповідає вимогам статей 50, 65 КК України.
Таким чином, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність або невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, які були б підставами для зміни судових рішень, як про це ставить питання сторона захисту в своїй касаційній скарзі, колегією суддів не встановлено. 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2023 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 17 травня 2023 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а його касаційну скаргу - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Судді:

ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                ОСОБА_3