ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 листопада 2023 р. 	Справа № 520/8722/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,
Суддів: Кононенко З.О. ,  Калиновського В.А. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.06.2023 року, головуючий суддя І інстанції: Біленський О.О., м. Харків, повний текст складено 30.06.23 року у справі № 520/8722/23
за позовом              ОСОБА_1  
до             Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області      
третя особа -              Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області 
про визнання протиправним та скасування рішення,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просив суд визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області №706 від 07.12.2022 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 .
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.06.2023 у справі № 520/8722/23 адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області №706 від 07.12.2022 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 .
Відповідач, Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.06.2023 у справі № 520/8722/23 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що 17.02.2005 р. позивач документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 . Оскільки підставою для надання дозволу на імміграцію позивачу була наявність у його дружини ОСОБА_2 дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 19.05.2004, яка на підставі п. 39 наказу Голови ДМС України від 21.07.2016 №193 скасована, ЦМУ ДМС України у місті Києві та Київській області прийнято рішення №706 від 07.12.2022 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію". Вказане рішення, на думку відповідача, є правомірним, оскільки у разі коли юридичний факт підтверджений/засвідчений відповідним документом, зазначеним у ст. 9 Закону України "Про імміграцію", який подавався іноземцем або особою без громадянства для оформлення дозволу на імміграцію, визнано недійсним, скасованим, нікчемним або таким що не відбувся, ці документи вважаються такими, що втратили чинність. Таким чином, дозвіл на імміграцію в Україну наданий позивачу, як чоловіку іммігрантки на підставі документів, що втратили чинність, а відтак підлягає скасуванню.        
Позивачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено доводи щодо безпідставності вимог апеляційної скарги.
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 отримав дозвіл на імміграцію 17.02.2005 відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» як чоловік іммігрантки громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та був документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 17.02.2005.
03.11.2022 позивач звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання, у зв`язку з чим Головне управління ДМС України в Одеській області направило запит до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області щодо надання довідки за результатами перевірки законності надання дозволу на імміграцію в Україну.
За результатами проведеної перевірки встановлено, що підставою для надання дозволу на імміграцію позивачу була наявність у його дружини ОСОБА_2 дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 19.05.2004, яка на підставі п. 39 наказу Голови ДМС України від 21.07.2016 №193 скасована, оскільки видана всупереч вимог законодавства України, тобто була недійсною з моменту оформлення.
На підставі висновку перевірки матеріалів справи про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 07.12.2022 №706..
Вказане рішення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» скасовує позивачу дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 17.02.2005, а видана на підставі цього рішення посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 17.02.2005 скасовується на підставі вимог пп. 1 п. 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321.
Не погоджуючись з рішенням про скасування дозволу на імміграцію в Україну, позивач звернувся до суду з позовом.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що спірне рішення прийняте відповідачем за відсутності достатніх підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну позивачу.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову з наступних підстав.
У відповідності до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.
Згідно з ст. 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 №3773-VI (далі - Закон №3773-VI) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
У відповідності до ст. 2 Закону №3773-VІ іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.
Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.
Відповідно до ст. 3 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.
Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання. 
Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України від 07.06.2001 №2491-ІІІ «Про імміграцію» (у редакції, чинній на час подання заяви від 25.09.2018 та прийняття оскаржуваного рішення від 23.09.2019, далі - Закон №2491-ІІІ).
Стаття перша Закону №2491-ІІІ надає визначення термінів, що застосовуються у Законі, серед яких: імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону №2491-ІІІ дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону №2491-ІІІ квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: 1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; 2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; 3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США; 4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; 5) особи, які раніше перебували в громадянстві України; 6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти; 8) особи, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми; 9) особи, які прослужили у Збройних Силах України три і більше років.
У відповідності до ст. 6 Закону №2491-ІІІ центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції: 1) приймають заяви разом з визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) перевіряють правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні; 3) приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) видають та вилучають у випадках, передбачених цим Законом, посвідки на постійне проживання; 5) ведуть облік осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.
Колегія суддів встановила, що дозвіл на імміграцію в Україну наданий 17.02.2005 р. позивачу саме на підставі пункту 6 частини другої статті 4 Закону №2491-ІІІ, як чоловіку іммігрантки - громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 . 
Згідно з ч. 4 ст. 11 Закону №2491-ІІІ, особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.
Позивач на підставі отриманого дозволу на імміграцію в Україну був документований посвідкою на постійне проживання в Україні.
У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону №2491-ІІІ дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.
Колегія суддів вважає, що підставою для скасування дозволу на імміграцію є встановлення наявності неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, які були покладені в основу рішення про надання такого дозволу. При цьому, втрата чинності документів повинна мати місце саме на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію, що дійсно свідчитиме про протиправність дій органу ДМС, однак зміна обставин у майбутньому не може впливати на чинність вже виданого дозволу та ставити під сумнів правомірність рішення про його видачу.
Колегія суддів зазначає, що оскільки на момент видачі позивачу дозволу на імміграцію у 2005 році його на той момент дружина, громадянка Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 , вважалася такою, що була документована посвідкою на постійне проживання в Україні, яка була чинною, а тому визнання такої посвідки недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню у майбутньому не свідчить про неправомірність видачі дозволу на імміграцію позивачу. 
Крім того, відповідач під час розгляду справи не надав суду доказів того, що на момент прийняття рішення від 17.02.2005 про надання позивачу дозволу на імміграцію ним були надані свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність.
Відповідно до п. 23 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року №1983 ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.
Колегія суддів вважає, що громадянин країни, якого стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинен мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному органі, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності.
Право бути почутим є ключовим принципом належного управління в демократичній державі. У тих випадках, коли існує прямий або несприятливий вплив на права чи інтереси будь-якої особи, її потрібно своєчасно та належно проінформувати про це, для того, щоб вона мала можливість підготувати відповідні звернення. Такі звернення можна підготувати письмово або висловити усно на слуханнях або зустрічах. У будь-якому разі такі звернення можуть містити документальні докази, висновки та/або заяви. Важливо, щоб особи мали достатньо часу для надсилання звернень до ухвалення рішення суб`єктом владних повноважень.
Перевірка адміністративними судами дотримання суб`єктами владних повноважень права особи "бути почутою" є обов`язковою, що безпосередньо закріплено в пункті 9 частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, за яким у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень №706 від 07.12.2022, в разі набрання законної сили, неминуче призведе до негативних наслідків для позивача. Такими наслідками, відповідно до статті 13 Закону №2491-ІІІ, є обов`язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа, яка не виїхала протягом місяця, підлягає видворенню в порядку, законодавством України.
Отже, враховуючи існування загрози настання таких серйозних для позивача наслідків, суд вважає, що забезпечення його права взяти участь при прийнятті цього рішення є обов`язковою передумовою його правомірності. Натомість, матеріали справи свідчать, що позивач не був запрошений для надання пояснень до моменту прийняття спірного рішення, у зв`язку з чим було порушено його право "бути почутим".
Крім того, колегія суддів вважає, що відповідачем не дотримано одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме - принципу пропорційності. Який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої вини останнього.
У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві». Так, за практикою Суду при визначенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.
Європейський суд з прав людини оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень. А тому, суд дійшов висновку, що будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.
З матеріалів справи встановлено, що позивач має п`ятьох дітей, двоє з них є повнолітніми та мають громадянство України, а троє з них є неповнолітніми дітьми, що народилися в Україні (2008, 2018 та 2020 років народження), зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 6-15).
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та членів його сім`ї скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу життя родини, в складі якої троє неповнолітніх дітей.
Аналіз обставин прийняття рішення №706 від 07.12.2022 про скасування позивачу дозволу на імміграцію дають підстави для висновку, що при його прийнятті порушено принцип верховенства права. 
Частина 2 статті 3 Конституції України визначає, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Подібна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 18.04.2018 у справі 820/2262/17, від 09.07.2020 у справі 823/407/18, від 26.06.2020 у справі №820/3098/17, від 30.01.2020 у справі № 2340/2851/18.
Відповідно ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання протиправним та скасування рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області №706 від 07.12.2022 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 .
В силу ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідачем не доведено правомірність свого рішення.  
Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, серед іншого, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення. При розгляді справи встановлено, що при прийнятті оскаржуваного рішення, відповідач діяв необґрунтовано, без врахування всіх обставин справи, та всупереч вимогам чинного законодавства.
Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з ч. 1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.06.2023 у справі № 520/8722/23 суд дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 30.06.2023 по справі № 520/8722/23 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		О.М. Мінаєва 	
Судді	   	З.О. Кононенко    В.А. Калиновський