Номер провадження: 22-ц/813/4342/23 
Справа № 947/13521/22
Головуючий у першій інстанції Салтан Л. В.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2023 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,
за участю секретаря судового засідання – Лупши В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Київського районного суду міста Одеси від 10 листопада 2022 року
у справі про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем,
учасники справи:
заявниця - ОСОБА_1 ,
заінтересована особа – Київська державна нотаріальна контора у м. Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеси) Міністерства юстиції України,

встановив:
У червні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаною вище заявою у якій просила встановити факт її постійного проживання разом з матір`ю, ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини, за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що 27 травня 2014 року її мати ОСОБА_2 заповіла все свої майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, на її користь.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.
Заявниця зазначає, що останні роки вона проживала разом з ОСОБА_2 , у зв`язку із хворобою останньої та необхідністю постійного догляду за нею.
23 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Київської державної нотаріальної контори у м. Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Міністерства юстиції України із заявою про прийняття спадщини за заповітом, після чого державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у м. Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Міністерства юстиції України Пінігіною Т.М. відкрито спадкову справу № 1330/2021.
08 лютого 2022 року ОСОБА_1 звернулась із заявою про прийняття спадщини за № 554/02-31, однак у той же день їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_2 , про що складено відповідну постанову та роз`яснено право на звернення до суду.
Підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадину зазначено те, що заявниця ОСОБА_1 та її мати зареєстровані за різними адресами, зокрема, заявниця за адресою: АДРЕСА_3 , а померла ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2022 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась із апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2022 року та задовольнити її заяву.
За доводами апеляційної скарги, посилання суду про перевагу офіційної реєстрації місця проживання заявниці над показами свідків суперечать актуальній практиці Верховного Суду, на яку посилався і сам суд, відповідно до якої відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем. Також скаржниця звертає увагу, що суд не звернув належної уваги на надані нею довідку ЖБК “Вимпел-20”, відповідно до якої вона з 01 квітня 2019 року проживала за адресою: АДРЕСА_1 .
Окремо скаржниця зауважила, що подана нею заява не порушує нічиїх прав та інтересів, оскільки ОСОБА_2 не має інших спадкоємців окрім неї.
У судовому засіданні заявниця та її представник адвокат Кириленко А.В. підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги. Представник заінтересованої особи не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, що відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю — доповідача, пояснення скаржниці та її представника за доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.
Відповідно до приписів статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає не в повній мірі виходячи з такого.
Ухвалюючи оскаржуване рішення суд виходив з того, що заявницею не доведені підстави її вимог, а покази свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за наявності документального підтвердження зареєстрованого місця проживання ОСОБА_5 , відмінного від місця проживання спадкодавця, не дають підстав для надання їм переваги, як доказам.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 водночас зауважує про таке.
Звертаючись у порядку окремого провадження до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема, заявляючи вимоги про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем, заявниця ОСОБА_1 послалась на те, що є єдиним спадкоємцем ОСОБА_2 , інших спадкоємців або осіб, які б могли претендувати на спадщину немає, тому у якості заінтересованої особи у справі ОСОБА_1 у своїй заяві зазначила лише Київську державну нотаріальну контору у м. Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеси) Міністерства юстиції України.
Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до частини шостої статті 294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).
Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).
Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо.
Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження з`ясується, що має місце спір про право, суд залишає заяву без розгляду та роз`яснює заявникові, що він має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах.
Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що наявність спору про право повинне встановлюватись за ознакою можливого заперечення суб`єктивного права особи, щодо якого виникає спір, у цій справі - майна померлої ОСОБА_2 .
У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі N 320/948/18 (провадження №14-567цс18) вказано, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
У разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням (частини перша, третя статті 1277 ЦК України).
Отже, за умови відсутності спадкоємців за заповітом та законом, усунення спадкоємців від спадщини, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття спадщина може перейти до територіальної громади на підставі рішення суду.
Відповідно до статті 338 ЦПК України суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону.
Метою звернення ОСОБА_1 із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 є встановлення в судовому порядку обставин, необхідних для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , зокрема, з метою оформлення спадкового майна за заповітом, яке залишилось після смерті останньої.
Тож, зважаючи на відсутність у ОСОБА_2 інших спадкоємців та несвоєчасне прийняття спадини ОСОБА_1 , встановлення юридичного факту, про який просить остання, у контексті положень ч.ч.1,3 ст. 1277 ЦК України, ст. 338 ЦПК України, впливає на права органу місцевого самоврядування, за місцем відкриття спадщини.
Як убачається з матеріалів справи померла ОСОБА_2 проживала та була зареєстрована у АДРЕСА_1 , тож органом місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини є Одеська міська рада.
Водночас, Одеська міська рада не залучена до участі у цій справі, що позбавило її можливості висловити свої заперечення щодо задоволення заяви ОСОБА_1 чи то погодитись із вимогами такої заяви. 
Відтак, невірно визначений суб`єктний склад по цій справі унеможливлює визначення чи підлягає така розгляду у порядку окремого провадження, з огляду на неможливість встановити наявність чи відсутність у ній спору про право.
На вказане суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні вимог заяви ОСОБА_1 , водночас помилився щодо мотивів такої відмови.
Ураховуючи усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 — 30), доводам скаржниці, апеляційний суд оцінки не дає, як таким, що не маються вирішального значення для вирішення справи по суті, зважаючи на встановлені та викладенні вище апеляційним судом порушення.
Так, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" №2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п.4 ч.1, ч.ч.2, 4 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається зокрема, застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду потрібно змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-384 ЦПК України

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду міста Одеси від 10 листопада 2022 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.
Повний текст постанови складено 20 листопада 2023 року.

Головуючий                                                                        Ю.П. Лозко

Судді:                                                                                В.В. Кострицький

                                                                                       М.В. Назарова