УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
10 листопада 2023 року
 
м. Київ
 
справа № 953/22520/21
провадження № 61-15113ск23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Головне управління Національної поліції в Харківській області, Харківська обласна прокуратура, Державна казначейська служба України,
 
розглянув касаційну скаргу Харківської обласної прокуратури на рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 березня 2023 року у складі судді Зуб Г. А. та постанову Харківського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року у складі колегії суддів: Тичкової О. Ю., Бурлака І. В., Пилипчук Н. П., 
 
ВСТАНОВИВ: 
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області, Харківської обласної прокуратури та Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, в якому просив стягнути з Єдиного казначейського рахунку за рахунок державного бюджету на свою користь 1 000 000,00 грн відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що 03 лютого 2014 року слідчим Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінальне провадження № 42014220080000009 щодо нього за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 369-2 Кримінального кодексу України (далі - КК України). 24 червня 2014 року прокуратурою Київського району м. Харкова затверджено і направлено до суду до Київського районного суду м. Харкова обвинувальний акт про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 369-2 КК України.
Вироком Київського районного суду м. Харкова від 01 липня 2019 року, який залишено без змін ухвалою Харківського апеляційного суду від 02 лютого 2021 року та постановою Верховного Суду від 30 серпня 2021 року позивача визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 369-2 КК України, у зв`язку з недоведеністю наявності в його діях складу кримінального правопорушення, та виправдано. Посилаючись на норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та інші законодавчі акти, просив відшкодувати моральну шкоду, завдану йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23 березня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з Державної казначейської служби України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури в розмірі 1 000 000,00 грн. Витрати по оплаті судового збору компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, врахував тривалість перебування позивача ОСОБА_1 під слідством та судом, тяжкість змін у його життєвих і суспільних стосунках, які потягли за собою таке тривале порушення його прав, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, розмір якої суд оцінив у 1 000 000,00 грн.
Постановою Харківського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Харківської обласної прокуратури задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 березня 2023 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до Державної Казначейської служби України скасовано та у задоволені позову в цій частині відмовлено. Рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 березня 2023 року в частині суми відшкодування моральної шкоди змінено. Стягнуто з Держави Україна 700 000,00 грн на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури. В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди.
Разом із цим, врахував ту обставину, що розмір відшкодування шкоди у цьому випадку має бути не більш як достатнім для розумного задоволення потреб позивача і не повинен призводити до його збагачення, відтак дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та наявності підстав для зменшення суми відшкодування моральної шкоди з 1 000 000,00 грн до 700 000,00 грн.
Водночас суд апеляційної інстанції з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 дійшов висновку, що вимоги ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України не підлягають задоволенню.
Харківська обласна прокуратура у жовтні 2023 року звернулася засобами поштового зв`язку до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 березня 2023 року та постанову Харківського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року, в якій просить змінити оскаржувані судові рішення в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди та стягнути з Державного бюджету України 542 700,00 грн.
Як підставу касаційного оскарження Харківська обласна прокуратура зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, зокрема без урахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/2373/15-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17, від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20, від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15, від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, від 29 травня 2019 року у справі № 522/1021/16-ц, від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17, від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами визначено розмір відшкодування моральної шкоди без врахування вимог розумності та справедливості. 
 
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України  у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 03 лютого 2014 року слідчим Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінальне провадження № 42014220080000009 відносно ОСОБА_1 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частини другої статті 369-2 КК України.
29 квітня 2014 року ОСОБА_1 вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого України в порядку статей 276-278 КПК України.
24 червня 2014 року прокуратурою Київського району м. Харкова затверджено і направлено до суду до Київського районного суду м. Харкова обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 369-2 КК України, а саме що позивач працюючи на посаді інженера сектору технічного адміністрування Державного земельного кадастру Харківської регіональної філії Центру державного земельного кадастру, одержав неправомірну вигоду для себе та третіх осіб за вплив на прийняття рішень особами, уповноваженими на виконання функцій держави.
Вироком Київського районного суду м. Харкова від 30 січня 2015 року у справі № 640/10675/14-к ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні злочину передбаченого частиною другою статті 369-2 КК України та виправдано.
Ухвалою апеляційного суду від 21 січня 2016 року вирок Київського районного суду м. Харкова від 30 січня 2015 року у відношенні позивача залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 лютого 2017 року вирок Київського районного суду м. Харкова від 30 січня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 21 січня 2016 року скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції.
Вироком Київського районного суду м. Харкова від 01 липня 2019 року визнано ОСОБА_1 невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 369-2 КК України, у зв`язку з недоведеністю наявності в його діянні складу кримінального правопорушення, та виправдано.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 02 лютого 2021 року вирок Київського районного суду м. Харкова від 01 липня 2019 року у відношенні ОСОБА_1 залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.
Постановою Верховного Суду від 30 серпня 2021 року ухвалу Харківського апеляційного суду від 02 лютого 2021 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення. 
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до частин першої, другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт (пункт 2 частини другої статті 1167 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94 ВР від 01 грудня 1994 року (далі - Закон № 266/94-ВР) передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду.
Відповідно до пунктів 4, 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода.
Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (частини друга, третя статті 13 Закону № 266/94-ВР).
У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Проте, визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, потрібних для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.
Тож суд повинен з`ясувати усі доводи позивача, наведені ним на обґрунтування як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір відшкодування моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), Верховним Судом у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20).
Суди правильно керувалися тим, що на підставі Закону № 266/94-ВР ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди, разом із цим розмір відшкодування, встановлений цим законом є мінімальним розміром, однак з урахуванням конкретних обставин справи, суд першої інстанції, з чим погодився і апеляційний суд, встановив наявність підстав стягнення більшого розміру відшкодування моральної шкоди. 
Водночас, апеляційний суд врахував глибину, характер та обсяг завданих ОСОБА_1 моральних страждань, а також засади розумності, виваженості і справедливості, у зв`язку з чим дійшов висновку про наявність підстав для зменшення встановленого судом першої інстанції розміру відшкодування за рахунок держави моральної шкоди до 700 000,00 грн.
В постановах Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/2373/15-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17, від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20, від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15, від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, від 29 травня 2019 року у справі № 522/1021/16-ц, від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17, від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, викладено правовий висновок про те, що законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір відшкодування моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Посилання заявника в касаційній скарзі, що висновки судів попередніх інстанцій не відповідають згаданим вище висновкам Верховного Суду є необґрунтованими, оскільки висновки судів, у справі, про перегляд якої подано касаційну скаргу, з урахуванням установлених у ній обставин не суперечать цим постановам, зокрема в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди, судом апеляційної інстанції мотивовано свої висновки щодо визначення розміру моральної шкоди.
Доводи касаційної скарги про те, що розмір стягнутого судами відшкодування моральної шкоди є завищеним та не відповідає ступеню моральних страждань, які зазнав позивач внаслідок незаконних дій прокуратури, не є підставою для скасування судових рішень, в яких наведені мотиви визначення розміру шкоди, а суд касаційної інстанції не має процесуальних повноважень переоцінювати докази.
З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної особі компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.
Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, апеляційний суд врахував конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, цілком обґрунтовано визначив розмір моральної шкоди.
Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками судів щодо встановлених обставин справи та встановленого розміру відшкодування моральної шкоди, проте повноваження суду касаційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій, а суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Отже, зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до такого висновку.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження у справі за позовом  ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Харківській області, Харківської обласної прокуратури, Державної Казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, заданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, за касаційною скаргою Харківської обласної прокуратури на рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 березня 2023 року та постанову Харківського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року відмовити. 
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:    	І. Ю. Гулейков       С. О. Погрібний        О. В. Ступак