Ухвала
16 жовтня 2023 року
м. Київ
справа № 161/7115/23
провадження № 51-5666 cк 23
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
 
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 червня 2023 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 07 вересня 2023 року, 
встановив:
За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 червня 2023 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 129 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді 2 місяців арешту. 
Вирішено питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 07 вересня 2023 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
Згідно з вироком суду, ОСОБА_4 визнано винуватим в погрозі вбивством, за наявності реальних підстав побоювання її здійснення за обставин, детально описаних у вироку.
Так, ОСОБА_4 20 березня 2023 року, біля 18:55, знаходячись по вул. Червоного Хреста поблизу буд. №8 у м. Луцьку Волинської області, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, діючи з прямим умислом, розуміючи, що його дії викличуть у неповнолітнього ОСОБА_5 побоювання за власне життя, підійшов впритул до нього, приставив до шиї лезо ножа, який тримав у правій руці, що було сприйнято потерпілим, як дії, направлені на подальше перерізання йому сонної артерії і давали йому реальні підстави побоюватися за здійснення цієї погрози. 
В подальшому, продовжуючи реалізацію злочинного умислу, ОСОБА_4 переклав зазначений ніж до лівої руки і спрямовуючи лезо в сторону неповнолітнього ОСОБА_5 , здійснив рух ножем у його сторону в ділянку живота, від якого потерпілий ухилився та побоюючись здійснення щодо нього подальших дій із застосуванням вказаного ножа, які загрожували його життю та які він сприймав як реальні, залишив місце події.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість, просить вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 червня 2023 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 07 вересня 2023 року щодо нього змінити, а саме призначити йому покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік та застосувати до нього положення ст. 75 КК. 
В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що суди не врахували усіх даних про його особу, зазначає, що він щиро розкаявся, добровільно відшкодував заподіяну злочином моральну шкоду, має постійне місце проживання. До того ж, вказує, що здійснює догляд за хворою матір`ю своєї цивільної дружини.
Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши долучені до скарги копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.
Відповідно до ст. 50, ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно приписів ч. 1 ст. 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Із системного аналізу вимог закону України про кримінальну відповідальність слідує, що, суду, окрім вирішення питання про призначення певного виду та розміру покарання, потрібно встановити достатню підставу для звільнення від його відбування з випробуванням, при цьому належним чином вмотивувати таке рішення, дослідивши і оцінивши всі обставини, що мають значення для справи, та врахувати, що ст. 75 КК України застосовується лише в тому разі, коли для цього є умови і підстави.
Як убачається зі змісту доданої до касаційної скарги копії судового рішення, обираючи ОСОБА_4 покарання, суд повною мірою врахував інформацію про стан його здоров`я, відомості про те, що він вину визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому, повністю відшкодував завдану шкоду потерпілому, однак раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, відбував реальну міру покарання, судимість не знята та не погашена у встановленому законом порядку, знову вчинив умисний злочин, що свідчить про його небажання стати на шлях виправлення. А тому прийшов до обґрунтованого висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_4 неможливе без ізоляції від суспільства та призначив покарання у виді арешту.
Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 за апеляційною скаргою його захисника ОСОБА_6 , доводи якої є аналогічними доводам касаційної скарги засудженого, ствердив про те, що обрана судом міра покарання обвинуваченому стане необхідною й достатньою для його виправлення, перевиховання та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави такого судового рішення.
Підстав для пом`якшення покарання, про що просить засуджений у своїй касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає, зважаючи на його особу, який раніше судимий, знову вчинив умисний злочин, отже, не зробив належних для себе висновків та на шлях виправлення не став.
Окрім того, слід зазначити, що покарання у виді обмеження волі у даному випадку засудженому не може бути призначене, оскільки відповідно до ст. 51 КК обмеження волі є більш суворим видом покарання, аніж арешт.
А згідно положень ч. 1 ст.437 КПК суд касаційної інстанції не має права застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі засудженого мотиви щодо незгоди з судовими рішеннями в частині призначеного йому покарання, не спростовують висновків судів та не містять переконливих доводів, які би дозволили Верховному Суду поставити під сумнів законність та обґрунтованість цих судових рішень.
Суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Що стосується клопотання засудженого ОСОБА_4 про зупинення виконання вироку Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 червня 2023 року та ухвали Волинського апеляційного суду від 07 вересня 2023 року щодо нього, то колегія суддів звертає увагу касатора, що згідно з приписами п. 4 ч. 1 ст.430 КПК, суддя-доповідач вирішує таке клопотання тільки після відкриття касаційного провадження.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 червня 2023 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 07 вересня 2023 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_7                                                   ОСОБА_2                                         ОСОБА_3