ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
                                                                                          Головуючий І інстанції: Білова О.В.
17 жовтня 2023 р.	Справа № 520/9622/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,
Суддів: Ральченка І.М. ,  Бегунца А.О. ,
за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Верховна Рада України про стягнення матеріальної шкоди, -
В с т а н о в и в:
           17.09.2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просить:
- стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на його користь 798 253,30 грн на відшкодування державою матеріальної шкоди, завданої фізичній особі актом, що визнаний неконституційним, шляхом безспірного списання коштів державного бюджету.
          В обґрунтування вимог позивач зазначає, що з 2002 року працює на посаді судді Московського районного суду міста Харкова й 27.09.2018 року пройшов кваліфікаційне оцінювання суддів. Протягом цього часу він отримував доплату за вислугу років, яка з 07.07.2012 року становила 40 відсотків посадового окладу, а з 07.07.2017 року – 50 відсотків. Позивач вказує, що з 01.01.2014 року й до проходження кваліфікаційного оцінювання посадовий оклад виплачувався йому у розмірі 10 мінімальних заробітних плат.
Водночас, ОСОБА_1 зазначає, що 04.12.2018 року Конституційний Суд України ухвалив рішення №11-р/2018 у справі № 1-7/2018(4062/15), яким визнав неконституційними положення частин третьої, десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VІ у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 року №192-VIII, вказавши, що це положення належить застосовувати у його первинній редакції.
Позивач зауважує, що первинна редакція закону передбачала поетапне зростання його посадового окладу як судді місцевого суду, а саме: з 01.01.2014 року до 12 мінімальних заробітних плат, з 01.01.2015 року до 15 мінімальних заробітних плат, з додаванням щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 40 і 50 відсотків окладу за певні періоди його роботи. Проте, внаслідок дії неконституційного закону він не отримав доходу, який йому належало виплатити за первинною редакцію закону.
Покликаючись на статтю 152 Конституції України, статті 22, 1166, 1173, 1175 Цивільного кодексу України, статтю 25 Бюджетного кодексу України позивач стверджує, що положеннями закону, які були визнані неконституційними, йому заподіяна майнова шкода у розмірі: 798253,30 грн. За його розрахунком, сума цих збитків становить різницю між фактично отриманим позивачем посадовим окладом та тим розміром цього окладу, який був установлений первинною редакцією закону (551357,00 грн), з додаванням відповідних щомісячних доплат за вислугу років (246896,30 грн).
До того ж, позивач стверджує, що за приписами законодавства завдана йому матеріальна шкода має бути відшкодована Державою у спосіб безспірного списання коштів державного бюджету.
          Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 28.11.2022 року (розгляд справи відбувся в порядку спрощеного провадження) провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Верховна Рада України про стягнення матеріальної шкоди закрито з підстав, визначених п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України – справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
          В обґрунтування прийнятого рішення судом зазначено, що позовними вимогами позивача є відшкодування матеріальної шкоди за помилку Держави України внаслідок прийняття неконституційного закону, з посиланням на положення статті 1175 ЦК України.
Суд з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 04.10.2022 року у даній справі, дійшов висновку, що позивачем заявлено позовні вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправним рішенням органу державної влади без заявлення вимог вирішити публічно-правовий спір, який на час подання позивачем позову вже вирішений. Відтак, згідно з ч. 5 ст. 21 КАС України заявлені ОСОБА_1 вимоги мають вирішуватися в порядку цивільного судочинства та не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Не погоджуючись з судовим рішенням, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, просить його скасувати та прийняти нове судове рішення про направлення адміністративної справи за його позовом до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Позивач зазначає, що Верховний Суд неодноразово в своїх постановах робив висновки про те, що спір судді про відшкодування шкоди, заподіяної йому під час проходження публічної служби прийняттям неконституційного закону, підлягає розгляду за правилами адміністративного, а не цивільного судочинства.
Крім того позивач зазначив, що ухвалою судді першої інстанції від 23.09.2019 року вже відмовлялось у відкритті провадження в цій же адміністративній справі № 520/9622/19, але ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 21.11.2019 року ухвала суду першої інстанції скасована, а справу направлено для продовження розгляду за правилами адміністративного судочинства. Постановою Верховного Суду від 04.10.2022 року у цій же справі також було підтверджено необхідність нового розгляду справи за правилами саме адміністративного судочинства.
Не дивлячись на вказані вище висновки та вказівки судів апеляційної та касаційної інстанцій, суд першої інстанції повторно заперечив право на розгляд його спору в порядку адміністративного судочинства, чим повторно перешкодив йому у доступі до правосуддя, штучно створив ситуацію невиправдано надмірної тривалості розгляду справи незначної складності.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а рішення суду, - без змін. Крім того зазначає, що між позивачем та відповідачем у цій справі відсутній публічно – правовий спір, адже рішення, дії та бездіяльність ДКСУ у цій справі не оскаржувались. Отже позивачем невірно визначено юрисдикцію суду щодо розгляду такого спору, і суд першої інстанції на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України був зобов`язаний закрити провадження у справі, адже ця позовна вимога повинна розглядатись у порядку цивільного судочинства.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308 КАС України).
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308 КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.
З матеріалів справи вбачається, що предметом спору є стягнення збитків у вигляді недоотриманої частини суддівської винагороди за період з 01.01.2014 року до проходження позивачем кваліфікаційного оцінювання 27.09.2018 року.
Вирішуючи питання юрисдикції цього спору, колегія суддів зазначає наступне.
У статті 124 Конституції України закріплено, що   правосуддя в Україні здійснюють виключно суди.   Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За статтею 125 Конституції України   судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
За вимогами ч. 1 ст. 18 Закону   України   від   02.06.2016   року №   1402 VIII   «Про   судоустрій і статус суддів»   (далі – Закон №   1402 VIII   ) суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних,   господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція – це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства – цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору   щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів   у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.
За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (ч. 1 ст. 19 ЦПК України).
Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.
Згідно із ч. 1 ст. 19 КАС України  юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах.
Суб`єкт владних повноважень – це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).
Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.
Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення – публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.
Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
Під час визначення предметної юрисдикції суд першої інстанції виходив із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Одним із критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.
За змістом п. 2 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
У пункті 17 ч. 1 ст. 4 КАС України, закріплено, що публічною службою є діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.
У справі, що розглядається, такими спеціальними нормативно-правовими актами є Закон України від 07.07.2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (втратив чинність частково) (далі – Закон № 2453-VI) та Закон України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (чинний) (далі – Закон № 2453-VI), які визначають організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.
З липня 2010 року суддівська винагорода регулювалась ст. 129 Закону № 2453-VІ, якою у її первинній редакції було передбачено порядок визначення суддівської винагороди, яка складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Згідно з частиною 3 цієї статті у її первинній редакції, посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.
Надалі Законом України «Про внесення зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 19.12.2013 року № 716-VII посадовий оклад судді місцевого суду встановлювався у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджувався поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.
Тобто цим Законом було виключено положення, яке з 01.01.2014 року встановлювало посадовий оклад судді місцевого суду в розмірі 12 мінімальних заробітних плат.
Згідно із Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 року № 76-VІІІ з частини третьої статті 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VІ виключено положення, яке з 1 січня 2015 року встановлювало посадовий оклад судді місцевого суду в розмірі 15 мінімальних заробітних плат. Тобто оклад судді місцевого суду було зменшено з 15 до 10 мінімальних заробітних плат.
Посадовий оклад судді місцевого суду в розмірі 10 мінімальних заробітних плат було закріплено і в ч. 3 ст. 133 Закону № 2453-VІ після викладення його у новій редакції Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 року № 192-VIII.
Рішенням Конституційного Суду України № 11-р/2018 від 04.12.2018 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч. 3 ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VІ у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 року №192-VIII щодо обмеження розміру посадового окладу судді 10-ма мінімальними заробітними платами.
Вказаним рішенням визначено, що це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року -15 мінімальних заробітних плат».
У справі, що розглядається,    ОСОБА_1 у позовній заяві просив відшкодувати йому   збитки, завдані прийняттям неконституційного акта, у вигляді недоплаченої частини суддівської винагороди за період з 01.01.2014 року до проходження кваліфікаційного оцінювання 27.09.2018 року.
Отже, предметом спору є стягнення збитків у вигляді неотриманої частини суддівської винагороди, яка мала бути нарахована позивачу з 01.01.2014 року по 27.09.2018 року, коли він працював суддею, тобто перебував на публічній службі.
З огляду на вказане можна зробити висновок, що спір, який виник між сторонами у справі, стосується   проходження позивачем публічної служби, до чого включається і виплата суддівської винагороди.
Спори, пов`язані з проходженням публічної служби, розглядаються за правилами адміністративного судочинства.
Аналогічний висновок у подібних правовідносинах зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 14.11.2018 року у справі   № 757/70264/17-ц (провадження № 14-360цс18), від 05.06.2019 року у справі № 686/23445/17 (провадження № 14-162цс19).
За таких обставин, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги стосовно наявності підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 320 КАС підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Оскільки суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про те, що заявлені ОСОБА_1 вимоги мають вирішуватися в порядку цивільного судочинства, що має наслідком задоволення апеляційної скарги, колегія суддів скасовує оскаржуване судове рішення як таке, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і приймає рішення про направленню справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Інші доводи апеляційної скарги та заперечення учасників справи на висновки колегії суддів не впливають.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).  
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2022 року скасувати.
Справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Верховна Рада України про стягнення матеріальної шкоди направити до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
          Постанова Другого апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5    ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Л.В. Мельнікова	
Судді	   	І.М. Ральченко    А.О. Бегунц   	
          Постанова у повному обсязі  складена і підписана 25 жовтня 2023 року.