ПОСТАНОВА                                                   
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
19 грудня 2023 року 
м. Київ
 
справа № 161/4904/21
провадження № 61-13057св22 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.,
 
учасники справи:
позивач - Обслуговуючий кооператив «Житловий будівельний кооператив Еталон»,
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 жовтня 2021 року у складі судді Рудської С. М. та постанову Волинського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Данилюк В. А., Киці С. І., Шевчук Л. Я.
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У березні 2021 року Обслуговуючий кооператив ««Житловий будівельний кооператив Еталон» (далі - ОК «ЖБК Еталон») в особі голови кооперативу Берекети О. Б. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору частково недійсним та зміну речового права, в якому просив суд визнати договір дарування квартири недійсним у частині умов дарування ОСОБА_1 його частини (1/2) квартири своїй дружині ОСОБА_4 , припинення права спільної часткової власності на квартиру сторін договору та набуття ОСОБА_4 права особистої приватної власності на квартиру, а також змінити право особистої приватної власності ОСОБА_4 на квартиру, на право спільної часткової власності ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на таку квартиру по 1/2 частці кожному.
Позов обґрунтований тим, що 13 вересня між ОСОБА_5 (Боржник-1), ОСОБА_1 (новий Боржник) та ОК «ЖБК Еталон» (Кредитор) в особі голови кооперативу Берекети О. Б. укладено договір про переведення боргу.
Згідно з пунктом 3 зазначеного договору Боржник-1 переводить на нового боржника свій борг перед Кредитором, який існує у Боржника-1 відповідно до договору від 05 січня 2017 року № 32 і договору від 19 липня 2018 року № 10Г, а саме за квартиру АДРЕСА_1 , в сумі 109 840,00 грн та за гараж площею 21 кв. м у будинку АДРЕСА_2 , в сумі 250 000,00 грн, а загалом переводить суму боргу в розмірі 359 840,00 грн на нового Боржника ОСОБА_6 .
Згідно з пунктом 5 договору про переведення боргу новий Боржник зобов`язався погасити борг перед Кредитором у розмірі 109 840,00 грн до 30 листопада 2019 року, а решту суми в розмірі 250 000,00 грн - до 31 грудня 2020 року.
Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області  від 25 лютого 2020 року у справі № 161/20059/19 з ОСОБА_1 на користь ОК «ЖБК Еталон» стягнено борг за квартиру АДРЕСА_1 , в розмірі 109 840,00 грн, що виник за договором про переведення боргу.
Вказане вище судове рішення набрало законної сили, а на його виконання видано виконавчий лист.
За період з 03 лютого 2020 року до 07 липня 2020 року ОСОБА_1 , зокрема на виконання заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 лютого 2020 року у справі № 161/20059/19, добровільно сплатив на користь ОК «ЖБК Еталон» 12 530,00 грн.
04 вересня 2020 року приватний виконавець Шульженко І. С. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання судового рішення у справі № 161/20059/19.
У виконавчому провадженні № НОМЕР_1 приватний виконавець примусово стягнув з ОСОБА_1 на користь позивача 17 704,04 грн.
Отже, загальна сума коштів, яку ОСОБА_1 сплатив на користь ОК «ЖБК Еталон», зокрема й шляхом примусового стягнення на виконання заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 лютого 2020 року у справі № 161/20059/19, становить 30 234,04 грн. 
У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за договором про переведення боргу від 13 вересня 2019 року в частині повернення боргу у розмірі 250 000,00 грн, ОК «ЖБК Еталон» звернувся до суду з позовом у справі № 161/2220/21.
Крім того, під час розгляду цивільної справи № 161/2220/21 позивач подав до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_3 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_4 відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 23 лютого 2006 року Виконавчим комітетом Луцької міської ради на підставі рішення від 01 лютого 2006 року № 14, та договору дарування, посвідченого 10 липня 2020 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Троц Ю. Б. та зареєстрованого в реєстрі № 245.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 лютого                         2021 року вказана заява була задоволена.
Не погодившись з цим судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 лютого                            2021 року у справі № 161/2220/21, на обґрунтування якої посилався на те, що квартира АДРЕСА_3 належить на праві власності на підставі договору дарування його дружині - ОСОБА_4 .
Відповідно до договору дарування, посвідченого 10 липня 2020 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Троц Ю. Б. та зареєстрованого в реєстрі № 245, який укладено між ОСОБА_1 як дарувальником та  ОСОБА_4 як обдаровуваною, сторони договору визначили, що квартира АДРЕСА_3 належала ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності подружжя, та набута 23 лютого 2006 року у шлюбі; сторони здійснили поділ цієї квартири по 1/2 частині кожному, внаслідок чого щодо майна було припинено право спільної сумісної власності подружжя та у кожної із сторін договору виникло право спільної часткової власності на вказану квартиру по 1/2 частині; ОСОБА_1 подарував свою частину (1/2) квартири дружині ОСОБА_4 , внаслідок чого щодо квартири було припинено право спільної часткової власності сторін договору та у  ОСОБА_4 виникло право особистої приватної власності на квартиру.
Спірний договір дарування має ознаки фіктивного (фраудаторного) правочину, укладення якого було спрямоване на уникнення ОСОБА_1 своїх зобов`язань, які виникли у нього на підставі договору про переведення боргу від 13 вересня 2019 року шляхом задоволення вимог ОК «ЖБК Еталон» за рахунок належної ОСОБА_1 частини квартири, як єдиним можливим способом примусового виконання судового рішення про стягнення з нього загальної суми заборгованості, з огляду на характер дій ОСОБА_1 та темпів погашення боргу. 
У ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було двоє синів - ОСОБА_6 і  ОСОБА_2 . 
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 . 
Після її смерті спадкоємцями першої черги спадкування за законом є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також старший син - ОСОБА_6 . 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер. Отже, позов заявлено до спадкоємців ОСОБА_4 .
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 жовтня 2021 року, яке залишене без змін постановою Волинського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року, позов задоволено.
Визнано недійсним договір дарування від 10 липня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Троць Ю. Б., реєстрований номер 245, в частині умов дарування ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 1/2 частини квартири АДРЕСА_4 , а також в частині припинення права спільної часткової власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_4 та набуття ОСОБА_4 особистої приватної власності на квартиру.
Змінено право особистої приватної власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_4 , реєстраційний номер запису про право власності 37261463 на право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_5 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2119927107101, по 1/2 частині кожному.
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що при зверненні з позовом ОК «ЖБК Еталон» зазначив, що оспорюваний договір дарування укладений з метою уникнення ОСОБА_1 відповідальності щодо виконання своїх зобов`язань за договором про переведення боргу від 13 вересня 2019 року, оскільки він є співвласником 1/2 частини подарованої квартири.
За рахунок реалізації належної йому частини квартири можливо було б частково або повністю погасити суму заборгованості, зокрема й частину, яка стягується на підставі судового рішення.
Суд зазначив, що учасники цивільних відносин (сторони оспорюваного договору дарування) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (оспорюваний договір дарування) використовувався учасниками для недопущення звернення стягнення на майно боржника.
Встановлені під час розгляду справи обставини дозволяють зробити висновок, що оспорюваний договір дарування є фраудаторним, тобто вчиненим на шкоду кредитору.
Із позовом про визнання договору в частині умов дарування частини квартири для ефективного захисту одночасно необхідно заявляти позовну вимогу щодо речового права, зареєстрованого на підставі такого договору. 
До моменту укладення договору дарування від 10 липня 2020 року (зокрема й щодо умов про поділ майна подружжя) на спірну квартиру поширювалось право спільної сумісної власності подружжя, що сторони також визначили у пункті 1. 1 спірного правочину. За договором дарування право спільної сумісної власності подружжя на квартиру спочатку було змінено на право спільної часткової власності, а потім на право особистої приватної власності ОСОБА_4 . До Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про спільну часткову власність подружжя на квартиру як проміжна ланка не внесено, а внесено запис про кінцеве право, набуте за спірним договором.
Враховуючи, що умови спірного договору про поділ майна подружжя та виникнення права спільної часткової власності сторін на квартиру ОК «ЖБК Еталон» не оскаржуються, а відомості про таке право до реєстру не вносились, то за умови визнання договору в частині дарування частини квартири недійсним, до Державного реєстру речових прав необхідно внести запис саме про право спільної часткової власності. Водночас позовна вимога про припинення права приватної власності ОСОБА_4 на спірне майно не відновить запису про спільне часткове право власності сторін на квартиру, оскільки таке право до реєстру раніше не вносилось.
Отже, суди дійшли висновку, що необхідно змінити право приватної власності ОСОБА_4 на спірну квартиру на право спільної часткової власності ОСОБА_4 і ОСОБА_1 на неї, яке було набуто ними за спірним договором в частині, що не оскаржується позивачем.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У грудні 2022 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 жовтня 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року, у якій він просив їх скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в позові. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не застосували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 552/3513/17, провадження № 61-2885св18, від 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19, провадження № 61-16257св20, від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц, провадження № 61-15147св18, від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18, провадження № 61-6647св19, від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц, провадження № 61-28423св18, від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18, провадження № 61-17859св19, від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18, провадження № 61-11210св19, від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц, провадження № 61-43734св18, від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18, провадження № 61-9410св19.
У цій справі не встановлено обставин, які б вказували про фіктивність оспорюваного правочину. Сам по собі факт винесення судового рішення про стягнення з нього боргу та укладення між ним і дружиною договору дарування не вказують про фіктивність вказаного правочину. 
Квартира, що є предметом договору дарування, на момент вчинення правочину не мала обтяжень, не перебувала під арештом чи заставою. 
Суди не встановили умислу у заявника та дружини на укладення договору дарування. Дружина не знала про борги та не мала умислу на укладення правочину. 
Спірна квартира відповідно до свідоцтва про право власності належала дружині заявника та на неї не можна було звернути стягнення. 
Заявник не ухилявся від виконання боргового зобов`язання, частково погашаючи борг шляхом відрахувань із заробітної плати. 
Визначення судом частки співвласника у справі спільної власності на нерухоме майно за померлим не відповідає вимогам законодавства, оскільки у такому разі буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної дієздатності. На момент ухвалення рішення судом першої інстанції ОСОБА_4 вже померла. 
Питання про визначення частки майна боржника у майні, яким заявник володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця. Позивач не є власником квартири чи виконавцем. 
Аргументи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу ОК «ЖБК Еталон» зазначає, що спірна квартира придбана ОСОБА_1 у шлюбі з ОСОБА_4 та належала до спільної сумісної власності подружжя. Внаслідок укладення договору дарування власність подружжя на квартиру припинилася та ОСОБА_4 стала одноосібним власником майна,  частина в якому належить боржнику ОСОБА_1 .
Оспорюваний правочин завдає шкоди інтересам позивача, спрямований на фіктивний перехід права власності на частку боржника у нерухомому майні до родича, тому договір є недійсним. 
Відповідач добровільно сплатив лише 30 234,04 грн, борг залишається непогашеним. 
Правочин вчинено після ухвалення судового рішення про стягнення боргу, про який боржнику було відомо. 
Факт оформлення права власності на одного з подружжя не спростовує презумпції спільної сумісної власності подружжя. 
Уклавши договорів дарування, ОСОБА_1 унеможливив звернення стягнення на частку у майні боржника.
У цій справі суди не визначали частку співвласника у спірній квартирі, тому позивач є належною особою. 
Суди лише підтвердили право спільної часткової власності подружжя на квартиру, яке чоловік та дружина визначили у договорі дарування. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 16 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи. 
У лютому 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
20 листопада 2023 року до Верховного Суду надійшло клопотання ОСОБА_2   про зупинення дії рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01жовтня 2021 року та постанови Волинського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.
Позиція Верховного Суду
Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. 
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Касаційне провадження відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
13 вересня 2019 року між ОСОБА_5 (Боржник-1), ОСОБА_1 (новий Боржник) та ОК «ЖБК Еталон» (Кредитор) в особі голови кооперативу Берекети О. Б. укладено договір про переведення боргу (а. с. 14).
Згідно з пунктом 3 вказаного договору Боржник-1 переводить на нового Боржника свій борг перед Кредитором, який існує у Боржник-1 відповідно до договору від 05 січня 2017 року № 32 і договору від 19 липня 2018 року№ 10Г, а саме за квартиру АДРЕСА_1 в розмірі 109 840,00 грн та за гараж площею 21 кв. м, у будинку АДРЕСА_2 в розмірі 250 000,00 грн, а загалом переводить суму боргу в розмірі 359 840,00 грн на нового Боржника ОСОБА_6 .
Згідно з пунктом 5 договору новий Боржник зобов`язався погасити борг перед Кредитором у розмірі 109 840,00 грн до 30 листопада 2019 року, а решту суми в розмірі 250 000,00 грн - до 31 грудня 2020 року.
Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 лютого 2020 року у справі № 161/20059/19 з ОСОБА_1 на користь ОК «ЖБК Еталон» стягнено борг за квартиру АДРЕСА_1 в розмірі 109 840,00 грн, який виник за договором про переведення боргу.
Вказане судове рішення набрало законної сили та на його виконання видано виконавчий лист.
За період з 03 лютого 2020 року до 07 липня 2020 року ОСОБА_1 на виконання заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 лютого 2020 року у справі № 161/20059/19 добровільно сплатив на користь ОК «ЖБК Еталон» 12 530,00 грн.
04 вересня 2020 року приватний виконавець Шульженко І. С. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання судового рішенняу справі № 161/20059/19.
У межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 приватний виконавець примусово стягув з ОСОБА_1 на користь позивача 17 704,04 грн.
Отже, загальна сума коштів, яка була повернена ОСОБА_1 на користь ОК «ЖБК Еталон», зокрема й стягнена примусово на виконання заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 лютого 2020 року в цивільній справі № 161/20059/19, становить 30 234,04 грн. 
У зв`язку з невиконанням відповідачем ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за договором про переведення боргу від 13 вересня 2019 року в частині повернення боргу у розмірі 250 000,00 грн, ОК «ЖБК Еталон» звернувся до суду з позовом у справі № 161/2220/21.
Крім того, при розгляді цивільної справи № 161/2220/21 позивач подав до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_3 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_4 відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 23 лютого 2006 року виконкомом Луцької міської ради на підставі рішення від 01 лютого 2006 року № 14, та договору дарування, посвідченого 10 липня 2020 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Троц Ю. Б. та зареєстрованого в реєстрі за № 245.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 лютого 2021 року вищевказана заява була задоволена у повному обсязі.
Не погодившись з цим судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 лютого 2021 року в справі № 161/2220/21, на обґрунтування якої посилався на ту обставину, що квартира АДРЕСА_3 належить на праві власності його дружині - ОСОБА_4 на підставі договору дарування.
Відповідно до договору дарування, посвідченого 10 липня 2020 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Троц Ю. Б. та зареєстрованого в реєстрі за № 245, який укладено між ОСОБА_1 як дарувальником і  ОСОБА_4 як обдаровуваною, сторони договору визначили, що квартира АДРЕСА_3 належала ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності подружжя, яке набуто 23 лютого 2006 року за час їх шлюбу; сторони здійснили поділ між собою вищезазначеної квартири по 1/2 частині кожному, внаслідок чого щодо майна було припинено право спільної сумісної власності подружжя та у кожної із сторін договору виникло право спільної часткової власності на вказану квартиру по 1/2 частці у кожної; ОСОБА_1 подарував його частину(1/2) квартири дружині ОСОБА_4 , внаслідок чого щодо квартири було припинено право спільної часткової власності сторін договору та у ОСОБА_4 виникло право особистої приватної власності на квартиру.
У цій справі ОК «ЖБК Еталон» просив суд визнати договір дарування квартири недійсним в частині умов дарування ОСОБА_1 його частини (1/2) квартири дружині ОСОБА_4 , припинення права спільної часткової власності на квартиру сторін договору та набуття ОСОБА_4 права особистої приватної власності на квартиру, а також змінити право особистої приватної власності ОСОБА_4 на квартиру на право спільної часткової власності ОСОБА_4 і  ОСОБА_1 на цю квартиру по 1/2 частині кожному.
Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний договір дарування має ознаки фіктивного (фраудаторного) правочину, укладення якого було спрямоване на уникнення ОСОБА_1 своїх зобов`язань, які виникли у нього на підставі договору про переведення боргу від 13 вересня 2019 року шляхом задоволення вимог ОК «ЖБК Еталон» за рахунок належної ОСОБА_1 частини квартири, як єдиним можливим способом примусового виконання судового рішення про стягнення з нього загальної суми заборгованості, з огляду на характер дій останнього та темпів погашення боргу. 
У подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було двоє синів - ОСОБА_6 та  ОСОБА_2 . 
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 . 
Після смерті ОСОБА_4  спадкоємцями першої черги спадкування за законом залишилися відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також старший син - ОСОБА_6 
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 .  
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України).
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Правочин, вчинений боржником у період виникнення у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину як такого, що вчинений боржником на шкоду кредиторам.
Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (про стягнення коштів, що набралозаконної сили. Боржник, щодо якого ухвалено рішення про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його дружина, які укладають угоду про роздільне майно подружжя, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, провадження № 14-260цс19). 
Отже, відчуження боржником майна у період проведення виконавчого провадження з метою виведення свого майна з-під стягнення є підставою для визнання правочину недійсним.
Згідно із статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Оцінивши надані сторонами докази, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що дарувальник ОСОБА_1 , якому належала на праві спільної сумісної власності 1/2 частина квартири АДРЕСА_4 , безоплатно передав цю частку у майні своїй дружині ОСОБА_4 (члену сім`ї) після пред`явлення ОК «ЖБК Етелон» вимог про часткове стягнення боргу за договором про переведення боргу від 13 вересня 2021 року.
Встановивши, що на момент укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_1 було достовірно відомо про наявність судового рішення в справі № 161/20059/19 про стягнення з нього боргу, а також щодо наявності в нього невиконаних зобов`язань за договором про переведення боргу від 13 вересня 2021 року в іншій частині, строк яких був встановлений до 31 грудня 2020 року, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що спірний правочин в оскаржуваній частині очевидно завдає шкоди інтересам позивача, вчинений без наміру створення правових наслідків, обумовлених ним, зі спрямованістю дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на частку у нерухомому майні до родича (дружини).
Верховний Суд погоджується з висновками судів про недійсність договору дарування в оскаржуваній частині, який порушує майнові інтереси Кредитора та спрямований на виведення майна нового Боржника з-під стягнення.
Доводи касаційної скарги про те, що сам по собі факт винесення судового рішення про стягнення боргу та укладення договору дарування не вказує про фіктивність вказаного правочину; квартира, що є предметом договору дарування, на момент вчинення правочину не мала обтяжень, не перебувала під арештом або заставою; суди не встановили умисел сторін на укладення договору дарування; дружина не знала про борги та не мала умислу на укладення правочину, мають характер припущень, на чому не може ґрунтуватися доказування (частина шоста статті 81 ЦПК України). 
Крім того, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину (постанова Верховного Суду від 22 травня 2023 року у справі № 936/721/21, провадження № 61-129св23).
Водночас ОСОБА_1 зазначає, що не повідомляв свою сім`ю, зокрема і дружину на час укладення договору дарування, про його боргові зобов`язання перед ОК «ЖБК Еталон», фактично ввівши іншу сторону правочину в оману.
Посилання  ОСОБА_1 у касаційній скарзі на те, що спірна квартира відповідно до свідоцтва про право власності належала повністю його дружині та на неї не можна було звернути стягнення, є безпідставним. 
Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, зокрема в судовому порядку.
Якщо майно придбано під час шлюбу, реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Належність квартири  АДРЕСА_4 , до спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 визначили й у оспорюваному договорі дарування, що спростовує доводи касаційної скарги про одноосібне володіння ОСОБА_4 квартирою. 
Верховний Суд також зауважує, що укладення договору дарування фактично не потягло за собою будь-яких реальних наслідків для його сторін, які на час укладення договору були подружжям, а квартира належала їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від того на чиє їм`я було зареєстроване право власності на цю квартиру.
Доводи  ОСОБА_1 про те, що він не ухилявся від виконання боргового зобов`язання, частково погашаючи борг заробітною платою, також не підтверджують дійсність фраудаторного правочину. Крім того, із загального боргу в розмірі 359 000,00 грн боржник повернув лише 30 234,00 грн та унеможливило звернення стягнення на його майно для погашення боргу в іншій частині. 
ОСОБА_1 зазначає у касаційній скарзі, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не відповідає вимогам законодавства, оскільки у такому разі буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної дієздатності.  
Відповідно до частини першої статті 25 ЦК Україниздатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.
Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України).
Відповідно до статті 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.
Правовідносини у цій справі нерозривно із  ОСОБА_4 не пов`язані, позивач оспорює договір дарування майна, 1/2 частина якого належить боржнику та фіктивно передана ним у власність дружині з метою виведення цього майна з-під стягнення, тому суди правомірно розглянули такий позов, заявлений до спадкоємців ОСОБА_4 .
Безпідставними є також доводи касаційної скарги про те, що питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця, а позивач не є власником квартири чи виконавцем, з огляду на таке. 
Порядок розгляду подання про визначення частки майна боржника у спільному майні передбачений статтею 443 ЦПК України, згідно з якою питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.
У цій справі питання про визначення частки майна боржника у спільному майні не є предметом позову. 
Правочин, вчинений боржником у період виникнення у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину як такого, що вчинений боржником на шкоду кредиторам.
Оспорювати такий правочин може, зокрема кредитор (стягувач), майнові інтереси якого безпосередньо порушуються спірним договором. 
Заявник посилається на те, що суди попередніх інстанцій не застосували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду, що зазначені як підстава касаційного оскарження.
Верховний Суд може застосувати лише релевантний висновок Верховного Суду, сформульований при вирішенні подібного спору у подібних правовідносинах. Для визначення подібності правовідносин Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений у мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року  № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року у справі №2-7763/10, провадження № 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним та об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
У постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 552/3513/17, провадження № 61-2885св18, викладено висновок, що оспорюваний договір не містить ознак фіктивного правочину та спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним, який суди виклали на підставі встановлених у цій справі фактичних обставинах, відмінних від справи, яка переглядається, що виключає подібність правовідносин. 
У постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19, провадження № 61-16257св20, від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц, провадження № 61-15147св18, від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18, провадження № 61-6647св19, від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц, провадження № 61-28423св18, від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18, провадження № 61-17859св19, від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18, провадження № 61-11210св19, від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц, провадження № 61-43734св18, від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18, провадження № 61-9410св19, викладений правовий висновок про те, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі суд вирішує питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що вказує, зокрема на неефективність способу захисту права особи відповідно до статті 16 ЦК України. 
У справі, що переглядається визнання права власності на майно за померлим спадкодавцем не є предметом позову, тому вказані висновки не є застосовними до спірних правовідносин. 
З огляду на вказане, доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які обґрунтовано їх спростували.
Верховний Суд зауважує, що як суд касаційної інстанції, він не наділений повноваженнями встановлювати обставини справи, досліджувати докази та надавати їм правову оцінку. 
Щодо клопотання ОСОБА_2 від 20 листопада 2023 року про зупинення дії рішенняЛуцького міськрайонного суду Волинської області від 01жовтня 2021 року та постанови Волинського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року.
Відповідно до частини першої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку.
З огляду на викладене немає підстав для задоволення клопотання  ОСОБА_2 про зупинення дії судових рішень.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Перевіривши правильність застосування судами норм процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргуОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 жовтня  2021 року  та постанову Волинського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточноюі оскарженню не підлягає. 
 
Судді:                                                                                                           А. С. Олійник
В. М. Ігнатенко 
І. М. Фаловська