Ухвала
19 жовтня 2023 року
м. Київ
справа № 278/2191/22
провадження № 61-14350ск23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В., 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 17 листопада 2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 19 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області про припинення трудового договору, стягнення заборгованості при звільненні та середнього заробітку,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 у серпні 2022 року звернувся до суду з позовом до Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області, в якому просив суд припинити трудовий договір та розірвати контракт, укладений 05 грудня 2019 року між ним та Оліївською сільською радою Житомирського району Житомирської області; стягнути з відповідача заборгованість із належних при звільненні з роботи розрахункових виплатах у сумі 87 603,32 грн; стягнути з відповідача середній заробіток за період із 29 липня 2022 року по день ухвалення судового рішення по суті позовних вимог, розмір якого на день подання позову складає 17 144,96 грн.
В обґрунтування позову вказував, що 05 грудня 2019 року він був прийнятий на роботу на посаду директора Комунального підприємства «Здобуток» (далі -                КП «Здобуток») і цього дня між ним та Оліївською сільською радою Житомирського району Житомирської області був укладений контракт. 
30 червня 2022 року ОСОБА_1 подав заяву про дострокове припинення контракту та звільнення з посади директора КП «Здобуток» відповідно до пункту 24 контракту, що є підставою для припинення трудових відносин на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України з підстав, передбачених контрактом, а саме: у зв`язку з систематичним невиконанням органом управління майном своїх обов`язків за контрактом чи прийняття ним рішень (вчинення бездіяльності), які обмежують чи порушують компетенцію та права керівника, що призвело до погіршення економічних результатів діяльності підприємства та невиплати заробітної плати працівникам комунального підприємства. 
Повноваження органу управління майном на дострокове звільнення керівника         КП «Здобуток» за вимогою самого керівника прописані у пункті 11 контракту. Він вимушений був ініціювати питання припинення трудового договору із розірванням контракту з огляду на невиконання за перше півріччя 2022 року Оліївською сільською радою Житомирського району Житомирської області «Програми фінансової підтримки КП «Здобуток» на 2020-2024 роки», затвердженої рішенням Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 31 липня 2020 року № 1184, щодо виділення коштів з сільського бюджету у вигляді фінансової підтримки підприємства, унаслідок чого у КП «Здобуток» виникла заборгованість перед фіскальними органами з перерахування до бюджету податків та інших обов`язкових платежів, а також перед працівниками КП «Здобуток» із виплати заробітної плати, що у подальшому було б поставлено йому, як керівнику, у провину. 
За наслідками розгляду його заяви від 30 червня 2022 року рішенням Оліївської сільської ради від 22 липня 2022 року № 586 відхилена його заява про дострокове розірвання контракту з посиланням на те, що відсутні обґрунтовані підстави. Також цим рішенням рада зупинила дію свого рішення від 31 липня 2020 року № 1184 «Про програму фінансової підтримки КП «Здобуток» на 2020-2014 роки». 
Дізнавшись про таке рішення відповідача, 28 липня 2022 року він подав заяву про звільнення з посади директора КП «Здобуток» із 28 липня 2022 року на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку із порушенням відповідачем трудового законодавства, умов трудового договору. Одночасно із цим він передав у загальний відділ відповідача гербову печатку               КП «Здобуток», флешку із електронними підписами відповідальних за підписання фінансових документів посадових осіб КП «Здобуток», документацію КП «Здобуток» та документи на матеріальні цінності КП «Здобуток», про що складений та підписаний відповідний акт. 
У період із 30 червня по 28 липня 2022 року відповідач не вирішив питання про припинення із ним трудового договору. 
Внаслідок неправомірної бездіяльності роботодавця у питанні звільнення позивача ОСОБА_1 залишив роботу. Відтак, протягом місяця з дня подання ним обґрунтованої заяви про звільнення Оліївська сільська рада свавільно не вирішила питання припинення з ним трудових правовідносин та не видала відповідного рішення про розірвання контракту і трудової книжки із відповідними записами. Письмовими заявами позивач вимагав від відповідача здійснити повний розрахунок із належних йому виплат та видати трудову книжку із відповідними записами. Заборгованість складається із компенсації за невикористані відпустки, а також нарахованої, але невиплаченої допомоги на оздоровлення при наданні щорічної оплачуваної відпустки за 2022 рік, що підтверджується належними довідками.
Житомирський районний суд Житомирської області рішенням від 17 листопада      2022 року відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову.
Житомирський апеляційний суд постановою від 19 липня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково, рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 17 листопада 2022 року змінив, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови. 
01 жовтня 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 17 листопада 2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 19 липня 2023 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Верховний Суд вивчив касаційну скаргу та додані до неї матеріали, зробив висновок про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки скаргу подано на судові рішення, ухвалені у справі незначної складності, тобто рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних          на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах                з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно                до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження,     та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Предметом позову у цій справі є майнові та немайнові вимоги про припинення трудового договору, стягнення заборгованості при звільненні та середнього заробітку.
Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься          до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.
Зазначена справа є незначної складності та не належить до винятків з цієї категорії спорів, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
Урахувавши предмет позову, оскаржувані судові рішення, прийняті у такій справі,     не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої     статті 389 ЦПК України.
З врахуванням наведених доводів, Верховний Суд визнає, що винятки, зазначені          у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не зазначені, суд під час вивчення касаційної скарги такі винятки самостійно не встановив.
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).
Конституційним принципом судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених законом.
Цьому конституційному принципові відповідає загальне правило пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України щодо того, що усі судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, не підлягають касаційному оскарженню. Це означає, що рішення суду апеляційної інстанції у таких справах           є остаточним і подальшому оскарженню не підлягає.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 05 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia), № 40160/12) наголосив на обмеженості доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (справа «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [ВП], № 36760/06, § 230, ЄСПЛ 2012). Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини                                            та основоположних свобод до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і варто враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку,     а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення у справі «Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції» (Levages Prestations Services v. France), § 45; рішення у справі «Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії» (Brualla Gomez de la Torre v. Spain), § 37; та «Козліца проти Хорватії» (Kozlica v. Croatia), § 32, № 29182/03, від 02 листопада 2006 року; «Шамоян проти Вірменії» (Shamoyan v. Armenia) § 29, від 07 липня 2015 року, № 18499/08).
Застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії», § 36; рішення у справі «Козліца проти Хорватії», § 33; рішення у справі ««Булфрахт Лтд» проти Хорватії», § 34, «Добріч проти Сербії» (Dobric v. Serbia), «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. CROATIA), № 2611/07 та § 54, від 21 червня 2011 року, № 15276/07; та «Йовановіч проти Сербії» (Jovanovic v. Serbia), § 48, від 02 жовтня 2012 року, № 32299/08).
Саме національний верховний суд, якщо цього вимагає національне законодавство, повинен оцінювати те, чи досягнуто передбачений законодавством поріг ratione valoris для подання скарги саме до цього суду. Відповідно, в ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи,                           що надходять до нього, верховний суд не може бути зв`язаний або обмежений помилками в оцінюванні зазначеного порогу, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього (згадане вище рішення     у справі «Добріч проти Сербії», § 54).
Також ЄСПЛ постановив ухвалу щодо неприйнятності заяви від 09 жовтня 2018 року, № 26293/18 у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine), у якій зазначив, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
ЄСПЛ у цьому рішенні зазначив, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій він також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій.
За змістом практики ЄСПЛ обмеження доступу до Верховного Суду охоплюється загальновизнаною легітимною метою встановленого законодавством порогу ratione valoris для скарг, що подаються на розгляд Верховного Суду, яка полягає в тому, щоб забезпечувати розгляд у Верховному Суді, з огляду на саму суть його функцій, лише справ необхідного рівня значущості.
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у справі незначної складності, яка визнана судом малозначною, а отже, не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі потрібно відмовити.
За таких обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.
Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області        від 17 листопада 2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду                від 19 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області про припинення трудового договору, стягнення заборгованості при звільненні та середнього заробітку.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає. 
Судді:                                                                                       І. В. Литвиненко  
                                                                                                       А. І. Грушицький                          
                                                                                                       Є. В. Петров