ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 грудня 2023 року
м. Київ
справа № 759/23152/20
провадження № 51-4406км23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 , 
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                                    ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу з доповненням захисника засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 , на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 12 липня 2022 року та вирок Київського апеляційного суду  від 02 травня 2023 року у кримінальному провадженні,  внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 12020105080001238, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Святошинського районного суду м. Києва від 12 липня 2022 року                  ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2  ст. 185 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.
На підставі ст. 71 КК, в порядку, передбаченому п. п. «б» п. 1 ч. 1 ст. 72 КК, до призначеного ОСОБА_7 покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 17 серпня                           2020 року та призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк                             1 рік 3 місяці.
Вирішено питання, які стосуються: початку строку відбування покарання; зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання; запобіжного заходу; цивільного позову, а також речових доказів у кримінальному провадженні. 
Згідно з вироком  ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він, перебуваючи                        в приміщенні торговельного залу магазину «Comfy» у ТРЦ «Лавіна» за адресою:                                вул. Берковецька, 6-д, м. Київ, діючи повторно з корисливих мотивів, з метою незаконного особистого збагачення, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, здійснив таємне викрадення з торговельних полиць майна, належного ТОВ « КОМФІ ТРЕЙД», а саме:                                                     
- 01 листопада 2020 року приблизно о 19:46 викрав майно на суму 3 832,50 грн;
- 20 листопада 2020 року приблизно о 18:10  - на суму 9 332,50 грн;
- 27 листопада 2020 року приблизно о 14:58 - на суму 9 332,50 грн.                  
Київський апеляційний суд вироком від 02 травня 2023 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6  залишив без задоволення.
У порядку, передбаченому ст. 404 КПК, апеляційний суд змінив вирок Святошинського районного суду м. Києва від 12 липня 2022 року щодо      ОСОБА_7 , виключивши з його вступної частини відомості про судимість ОСОБА_7 за вироком Оболонського районного суду м. Києва від 29 липня 2020 року.
Апеляційну скаргу прокурора задовольнив частково.Ухвалив скасувати                                          вирок Святошинського районного суду м. Києва від 12 липня 2022 року щодо  ОСОБА_7 в частині призначеного покарання та призначив                           ОСОБА_7  за ч. 2 ст. 185 КК покарання у виді позбавлення волі на строк                         2 роки 5 місяців.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання покарань, призначених цим вироком і вироком Київського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року, призначив ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Вирішено питання, які стосуються: початку строку відбування покарання; зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання та частково відбутого покарання за вироком Київського апеляційного суду від 28 лютого                        2023 року.
У решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу та доповнення, а також короткий зміст поданих заперечень
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати вирокСвятошинського районного суду м. Києва від 12 липня 2022 року та вирок Київського апеляційного суду від 02 травня 2023 року щодо ОСОБА_7 , а кримінальне провадження щодо його підзахисного закрити у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення його винуватості в суді і вичерпанням можливості їх отримати. Підставами для скасування судових рішень, на думку захисника, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону судами як першої, так і апеляційної інстанцій, а також невідповідність призначеного Київським апеляційним судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Суть доводів у касаційній скарзі зводиться до тверджень про те,  що винуватість ОСОБА_7 ґрунтується на неналежних та недопустимих доказах.  Так, сторона захисту вважає недопустимими доказами:
 - показання представника потерпілого ОСОБА_8 , оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні документи, що підтверджують його повноваження на представництво інтересів ТОВ « КОМФІ ТРЕЙД» у суді;
- компакт-диски для лазерних систем зчитування формату CD-R із записом з камер відеоспостереження у зв`язку з тим, що вони отримані з порушенням процесуального закону, без дотримання встановленої законодавством процедури, а також протоколи огляду відеозаписів, оскільки вони є похідними від компакт-дисків;
 - протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію                                   від 07 грудня 2020 року на тій підставі, що він не містить відомостей про реєстрацію в органах поліції в установленому законодавством порядку. 
Крім того, захисник ОСОБА_6 посилається на порушення судом апеляційної інстанції вимоги статей 23, 420 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) під час перегляду кримінального провадження в апеляційному порядку, а також указує про неналежний розгляд цим судом доводів апеляційної скарги, оскільки, на його думку, не надано вмотивованих відповідей на них та не зазначено підстав, з яких визнано їх необґрунтованими.
На переконання касатора, Київський апеляційний суд призначив ОСОБА_7 покарання, яке за суворістю не відповідає особі засудженого та тяжкості вчиненого ним злочину. До того ж, як зазначає захисник, указаний суд на обґрунтування розміру покарання послався на докази, які ні він, ні суд першої інстанції безпосередньо не досліджували.
Також захисник ОСОБА_6 у доповненні до касаційної скарги зазначає про те, що суд апеляційної інстанції ухвалив вирок поза межами нарадчої кімнати. 
У запереченнях на касаційну скаргузахисника  ОСОБА_6  представник потерпілого ТОВ «КОМФІ ТРЕЙД» ОСОБА_9 не погоджується з доводами касаційної скарги та вважає, що судові рішення є законними й обґрунтованими, оскільки поза розумним сумнівом доведено вчинення ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185 КК. До того ж, зазначає про те, що ОСОБА_8 був уповноважений на представництво інтересів ТОВ «КОМФІ ТРЕЙД» та є його працівником.У зв`язку з цим, просить залишити судові рішення щодо ОСОБА_7 без змін, а касаційну скаргу його захисника - без задоволення.
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримав у повному обсязі касаційну скаргу з доповненням. 
Прокурор ОСОБА_5 , надавши відповідні пояснення, заперечив проти задоволення касаційної скарги з доповненням. 
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені  у касаційній скарзі та доповненні, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що подана скарга з доповненням  не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
За правилами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим                          і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Вирок районного суду є законним, обґрунтованим та узгоджується з положеннями статей 370, 374 КПК.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185 КК, зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК  на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими згідно з вимогами ст. 94 цього Кодексу.
До того ж суд касаційної інстанції наголошує, що відповідно до ст. 84 КПК доказами                         в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. За частиною 1 ст. 92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених ч. 2 цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого. Збирання та надання доказів до суду є правом, а не обов`язком сторони обвинувачення, а тому суд позбавлений можливості впливати на обсяг надання стороною обвинувачення доказів. Згідно з принципом змагальності сторін та свободи у поданні ними суду своїх доказів, закріпленим у ст. 22 КПК, прокурор, підтримуючи публічне обвинувачення в суді, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, у тому числі щодо визначення обсягу доказів, на підставі яких доводитиме винуватість особи.
У контексті викладеного колегія суддів уважає безпідставними доводи захисника  в касаційній скарзі про непроведення огляду місця події та нездійснення перевірки наявності камер відеоспостереження. До того ж, як слушно указав суд апеляційної інстанції, метою огляду є виявлення та фіксація відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, а не встановлення загальновідомого факту наявності в магазині електроніки, який входить до великої мережі, камер відеоспостереження.
Постановляючи вирок, суд першої інстанції врахував показання представника потерпілого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_10 , а також проаналізував і належним чином оцінив інші зібрані у справі докази, а саме: протоколи про прийняття заяв про кримінальне правопорушення та іншу подію від 11 листопада і 07 грудня                                              (2 протоколи) 2020 року, накази від 10 листопада та 07 грудня 2020 року № 10/11/20, № 5/10-1 відповідно про проведення інвентаризації товарних залишків                                          у магазині « Comfy » на вул. Берковецькій, 6-Д, акти розходжень перевірки інвентаризації цінностей від 10 листопада та  07 грудня 2020 року, бухгалтерські довідки від 10 листопада, 07 грудня 2020 року, протоколи від 15 та 16 грудня                               (2 протоколи) 2020 року, предметом перегляду яких є  відеозаписи, датовані  27, 01 та 20 листопада 2020 року відповідно, зміст яких детально відображено у вироку.
Встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази, надавши їм належну оцінку, в тому числі оцінивши їх сукупність на предмет достатності та взаємозв`язку для ухвалення вироку, суд першої інстанції з наведенням докладних мотивів дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_7 у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно і кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 185 КК, при цьому визнавши належними та допустимими докази, які поклав в основу обвинувального вироку. 
Щодо недопустимості доказів
Сторона захисту в касаційній скарзі стверджує, що суди попередніх інстанцій обґрунтували свої висновки на недопустимих доказах. 
Зокрема, захисник вважає недопустимими: показання представника потерпілого ОСОБА_8 ; компакт-диски для лазерних систем зчитування формату CD-R із записом з камер відеоспостереження, а також протоколи огляду відеозаписів, оскільки вони є похідними від компакт-дисків; протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 07 грудня 2020 року.
Щодо показань представника потерпілого ОСОБА_8 .
Перш за все, Верховний Суд зазначає, щовідповідно до показань представника потерпілого ОСОБА_8 (начальника служби безпеки товариства) він не був очевидцем крадіжок, а про обставини їх вчинення йому відомо виключно з відеозаписів, на яких він і упізнав ОСОБА_7 , оскільки вже знав його. Також ОСОБА_8 з приводу епізоду від 01 листопада 2020 року повідомив, що  в магазині перерахували товар та виявили нестачу навушників, у зв`язку з чим було проаналізовано відеозаписи з торгового залу і встановлено, що  ОСОБА_7                        01 листопада 2020 року викрав ці навушники. Пізніше за допомогою камер відеоспостереження також було встановлено, що обвинувачений причетний до крадіжок, вчинених 20 та 27 листопада 2020 року (кожного разу однієї консолі гральної приставки). Він ( ОСОБА_8 ) особисто виділив фотозображення з відеозаписів, на яких  ОСОБА_7 чітко ідентифіковано за ознаками обличчя під час розмови з керуючим магазину. 
Захист стверджує про недопустимість цих показань у зв`язку з тим, що в матеріалах кримінального провадження відсутні документи на підтвердження повноважень ОСОБА_8 представляти інтереси ТОВ « КОМФІ ТРЕЙД» у суді.
Указаний довід, що аналогічно був зазначений також і в апеляційній скарзі, Київський апеляційний суд ретельно перевірив та обґрунтовано спростував з посиланням на матеріали кримінального провадження, зокрема довіреності, договори та мотивовано дійшов висновку про відсутність підстав для визнання цих показань недопустимим доказом, з чим погоджується і Верховний Суд.
Крім того, колегія суддів зауважує, що доводи захисника, наведені в касаційній скарзі, не спростовують правильності висновків, викладених в рішенні суду апеляційної інстанції, і в зазначеному у скарзі аспекті щодо недопустимості показань  представника потерпілого через відсутність повноважень не вказують на допущення судами істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, тобто такого, що перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. Також варто відмітити, що потерпілий ТОВ «Комфі Трейд» не заперечує, а навпаки підтверджує правомочність вищевказаного його представника.
Більше того, Верховний Суд зауважує, що показання представника потерпілого                         не є єдиним і вирішальним доказом, яким суди підтвердили винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2                              ст. 185 КК, а висновки про його винуватість суди зробили на підставі аналізу та оцінки інших доказів, серед яких і протокол від 15 грудня 2020 року, згідно з яким предметом огляду був диск для лазерних систем зчитування з відеозаписом                               від 27 листопада 2020 року, та протоколах від 16 грудня 2020 року - з відеозаписами  від 01 й 11 листопада  2020 року, в яких установлена низка дій ОСОБА_7                         під час вчинення крадіжок. 
Щодо порушень процесуального закону під час отримання компакт-дисків для лазерних систем зчитування формату CD-R із записом з камер відеоспостереження
Сторона захисту стверджує про отримання вказаних дисків з порушенням процесуального закону, без дотримання встановленої законодавством процедури.
Верховний Суд не погоджується з такими доводами захисту. 
По-перше, колегія суддів уважає за необхідне наголосити, що з матеріалів кримінального провадження не вбачається оспорювання стороною захисту відповідності зафіксованих на CD-R дисках із записом з камер відеоспостереження даних тим, які відбувалися під час крадіжок, і захист не вказував про будь-які обставини, що могли би піддавати сумніву достовірність цих даних.
По-друге, не є релевантним посилання в касаційній скарзі захисника на позицію, викладену в постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду                                        від 07 серпня 2019 року у справі № 607/14707/17, оскільки, як правильно зазначив Святошинський районний суд м. Києва, у кримінальному провадженні, що було предметом перегляду суду касаційної інстанції, збирання доказів було здійснено до внесення змін до КПК Законом № 2617-VІІІ від 22 листопада 2018 року оперативним працівником без доручення слідчого і до внесення відомостей до ЄРДР.
По-третє, відповідно до приписів частин 1, 2 ст. 93 КПК збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом як проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, так і витребування та отримання від органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.
Під час апеляційного перегляду суд апеляційної інстанції, ретельно розглянувши аналогічні доводам касаційної скарги доводи захисника про недопустимість даних, які містяться на дисках із записами з камер відеоспостереження, дійшов висновку, що їх отримано з дотриманням вимог КПК. 
Так, Київський апеляційний суд установив, що диски витребовував у ТОВ «Комфі Трейд» інспектор ВД Святошинського УП ГУНП в м. Києві ОСОБА_11 (запис                                                            від 01 листопада 2020 року) та слідчий СВ Святошинського УП ГУНП в м. Києві                      ОСОБА_12 (записи  від 20 та 27 листопада 2020 року) у порядку, передбаченому                                 ч. 2 ст. 93 КПК. Більш того, диски надали представники магазину «Comfy», тобто ТОВ «Комфі Трейд», яке є потерпілим, а не представник потерпілого.
Крім того, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, критично оцінив довід захисника про те, що дізнавач витребував відеозаписи в межах іншого кримінального провадження, та встановив, що графа у запиті з цього приводу дізнавачем не була заповнена, у ній надруковано цифри 1202010508000____, що є первинним шаблоном для всіх проваджень від …0001 до …9999, а також наголосив про те, що цей запит було зроблено до внесення відомостей у ЄРДР, тобто до                                                                                11 листопада 2020 року, що не суперечить правилам ст. 300 КПК і чого сторона захисту жодним чином не спростовує та не заперечує. 
Посилання ж захисника про відсутність вихідних даних у запитах до товариства, мають формальний характер, він не конкретизує які саме дані відсутні. Крім того,  суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що кримінальним процесуальним законом не передбачено, що в запитах має бути наявна інформація про вручення їх адресатам, про їх виконання тощо. Також із доводів касатора незрозуміло, яке значення або вплив ці дані мали на результати проведених дій.
Враховуючи викладене й те, що матеріали провадження не містять жодних відомостей, які б свідчили про порушення порядку збирання доказів, дані компакт-дисків для лазерних систем зчитування формату CD-R із записом з камер відеоспостереження суди аргументовано визнали належними та допустимими доказами.
На цих підставах Суд відхиляє й доводи захисту, щодо недопустимості протоколів огляду відеозаписів, оскільки первинний доказ отримано з дотриманням вимог КПК.
Щодо протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію                                   від 07 грудня 2020 року 
Сторона захисту стверджує про відсутність відомостей про реєстрацію вказаної заяви в органах поліції в установленому законодавством порядку.
Цей довід був перевірений судами як першої, так і апеляційної інстанцій, які констатували, що відомості про кримінальне правопорушення за епізодом крадіжки 20 листопада 2020 року за заявою ОСОБА_8 були внесені до ЄРДР. Більш того, Київський апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що не є підставою для визнання даних у заяві недопустимим доказом відсутність на заяві реєстраційного штампа Святошинського УП ГУНП в м. Києві. Вказане спростовує твердження сторони захисту про ігнорування судом апеляційної інстанції зазначеного доводу. 
На підставі викладеного Верховний Суд відхиляє також доводи скарги захисника                          в цій частині.
Отже, з огляду на зазначене колегія суддів доходить висновку, що в цій справі під час збирання доказів не було допущено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що вплинули на ті чи інші конвенційні або конституційні права сторони захисту чи обмежили в можливостях їх ефективного використання, а тому такі докази правильно були покладені судами на обґрунтування своїх висновків. 
Переконливих доводів, які б спростовували ці висновки судів попередніх інстанцій касаційна скарга сторони захисту не містить. 
Необхідно зазначити й те, що Святошинський районний суд м. Києва, з яким погодився Київський апеляційний суд, дійшли висновку, що винуватість ОСОБА_7 підтверджується й показаннями свідка ОСОБА_10 , які сторона захисту не оспорює та жодним чином не спростовує.  
Так, ОСОБА_10 у судовому засіданні повідомив, що взимку 2021 року                             ОСОБА_7 ,  з яким він тривалий час знайомий, зателефонував і запропонував придбати дві нові в упаковці гральні приставки «Sony PlayStation 4 Slim 1 Тб» та бездротові навушники (блютуз) фірми «Marshall» за 7000 - 8000 грн, на що він погодився з метою їх перепродажу.
Крім того, суд першої інстанції звернув увагу на те, що під час дослідження за участю свідка протоколів огляду відеозаписів від 15 та 16 грудня 2020 року в частині компільованих до них фототаблиць за епізодами крадіжки гральних приставок,                                           ОСОБА_10  повідомив, що на вказаних знімках зафіксовано схожу коробку з гральними приставками «Sony PlayStation 4 Slim 1 Тб», які він у кількості двох штук і придбав у ОСОБА_7 . 
Установивши фактичні обставини кримінального провадження, оцінивши всі зібрані докази відповідно до ст. 94 КПК з точки зору їх належності й допустимості, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, районний суд, здійснивши судовий розгляд у межах пред`явленого обвинувачення, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 в таємному викраденні чужого майна, вчиненому повторно, і кваліфікував його дії за ч. 2                                                   ст. 185 КК. 
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку, визнав ці висновки районного суду обґрунтованими та вмотивованими, навівши відповідні аргументи й підстави для прийняття такого рішення. При цьому з рішення апеляційного суду випливає, що цей суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги сторони захисту, навів достатні мотиви її відхилення.
У той же час слід зазначити, що сторона обвинувачення також подала апеляційну скаргу, в якій просила вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати і ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 5 місяців і на підставі ч. 4 ст.70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання покарань, призначених цим вироком і вироком Деснянського районного суду м. Києва                                         від 20 жовтня 2021 року, призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. Разом з тим, прокурор посилався на застосування в ході призначення остаточного покарання закону, який не підлягав застосуванню                                  (ст. 71 КК), та незастосування судом закону, який підлягає застосуванню (ч. 4 ст. 70 КК), а також указував про призначення ОСОБА_7 покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і є явно несправедливим через м`якість.
Як убачається з матеріалів провадження, сторона обвинувачення на виконання ухвали Київського апеляційного суду від 08 вересня 2022 року надала належним чином  засвідчену копію вироку Деснянського районного суду м. Києва від 20 жовтня                              2021 року щодо ОСОБА_7 , а також копію вироку Київського апеляційного суду                           від 28 лютого 2023 року, яким зазначений вирок суду першої інстанції від 20 жовтня 2021 року скасовано в частині призначення ОСОБА_7 покарання.  Вирок суду апеляційної інстанції сторона обвинувачення долучила до матеріалів кримінального провадження в судовому засіданні 04 квітня 2023 року, проти чого не заперечувала сторона захисту.
Належно перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора, апеляційний суд дійшов висновку, зокрема, про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на запропонований прокурором строк, і вважав, що саме таке покарання, яке полягає в ізоляції та поміщенні до кримінально-виконавчої установи закритого типу, буде відповідати вимогам ст. 65 КК.
На обґрунтування свого висновку суд апеляційної інстанції врахував те, що                               ОСОБА_7 вчинив умисний нетяжкий злочин, обставини його вчинення, а саме кількість епізодів злочинної діяльності, місце вчинення - той самий магазин, ставлення до вчиненого, зокрема наявність невідшкодованих збитків, ухилення від суду в цьому кримінальному провадженні, у зв`язку з чим суд оголошував його в розшук. Без уваги не залишилисяідані про особу ОСОБА_7 , який неодноразово судимий за вчинення крадіжок, не навчається і не працює, не має власної сім`ї та утриманців. Суд зважив також і на відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання. 
Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що суд здійснював апеляційний розгляд у межах, зокрема апеляційної скарги прокурора, виходячи з доказів, досліджених судом першої інстанції та встановлених обставин кримінального провадження, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та характеризують особу ОСОБА_7 .  
Дійсно, як наголошує захисник, санкція ч. 2 ст. 185 КК передбачає низку альтернативних покарань, однак, зважаючи на обставини кримінального провадження та дані про особу ОСОБА_7 , призначене апеляційним судом з переконливим обґрунтуванням покарання у виді позбавлення волі відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним у статтях 50 та 65 КК, та є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.
Усупереч твердженням захисника, Верховний Суд вважає, що призначене апеляційним судом покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості. 
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення суду апеляційної інстанції, умотивованість його висновків щодо правильності призначеного засудженому покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, захисник у касаційній скарзі не навів.
Вирок апеляційного суду ухвалений з дотриманням положень статей 370, 420 КПК,                   у ньому викладені достатні мотиви, з яких суд виходив під час постановлення рішення.
Щодо твердження захисника про недостатній, на його думку, час перебування судів апеляційної інстанції  у нарадчій кімнаті
Захисник  ОСОБА_6 вказує на те, що оскаржуваний вирок суду апеляційної інстанції складається з 15 сторінок друкованого тексту, тоді як перебування суддів  у нарадчій кімнаті, відповідно до матеріалів кримінального провадження, становить 6 хвилин. Сторона захисту вважає цей час недостатнім для обговорення та складання процесуального документу (вироку).
Колегія суддів не погоджується із такими аргументами захисту з огляду на те, що для забезпечення належної оперативності та ефективності здійснення правосуддя судді при підготовці до судового розгляду, зазвичай, не тільки знайомляться з наявними матеріалами провадження та за необхідності вивчають додаткові джерела (нормативні, наукові, судову практику), але й можуть готувати проекти судових рішень, у тому числі кілька альтернативних проектів. Разом з тим, сама по собі підготовка таких проектів не свідчить про упередженість судді (колегії суддів) чи порушення процедури розгляду справи, адже суддя (колегія суддів) за результатами розгляду справи, може як взяти такий проект (чи один із альтернативних проектів) за основу та за необхідності відредагувати його, так і відхилити його, написавши повністю новий текст.
Верховний Суд уже зауважував, що кримінальним процесуальним законом не регламентовано час перебування суду в нарадчій кімнаті (див. наприклад, постанови від 08 грудня 2022 року у справі № 459/2489/17, від 17 липня 2022 року у справі № 459/1224/20 та інші). Верховний Суд дійшов висновку, що перебування судді (суддів) у нарадчій кімнаті період часу якого, за міркуванням скаржників, недостатній для ухвалення рішення, не може свідчити про порушення судом вимог статей 374 та 375 КПК (постанова від 08 грудня 2022 року у справі № 459/2489/17), а тому відсутні істотні порушення вимог кримінального процесуального закону (постанова від 19 жовтня 2021 року у справі № 347/840/19).
Колегія суддів погоджується з такими висновками та не знаходить підстав відступати від них, а тому відхиляє такі доводи сторони захисту.
За результатами касаційного перегляду матеріалів кримінального провадження,                       в межах доводів касаційної скарги з доповненням, не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість в цілому висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК та щодо виду та розміру призначеного судом апеляційної інстанції покарання.
Захисник у касаційній скарзі не навів переконливих доводів, які б спростовували ці висновки або ставили б під сумнів законність та умотивованість рішень судів попередніх інстанцій. 
Отже, зважаючи на те, що істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, колегія суддів не встановила, і призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, касаційну скаргу захисника  ОСОБА_6 необхідно залишити без задоволення, а судові рішення щодо ОСОБА_7 - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 12 липня 2022 року та вирок Київського апеляційного суду від 02 травня 2023 року щодо  ОСОБА_7  залишити без зміни, а касаційну скаргу з доповненням його захисника - адвоката ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення,                          є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                                   ОСОБА_3