ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
23 листопада 2023 року
м. Київ
справа № 592/3595/17 
провадження № 51-1898 км 23
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
за участю:
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 ,
прокурора                                   ОСОБА_5 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, яка брала участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції, на ухвалу Сумського апеляційного суду від 21 грудня 2022 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за                                                  № 1201620044000553, за обвинуваченням: 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Шостка Сумської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, востаннє вироком Лебединського районного суду Сумської області від 17 грудня 2020 року за ч. 2 ст. 190 КК України на 1 рік                        6 місяців позбавлення волі, звільненого 09 лютого 2021 року в зв`язку з відбуттям строку покарання,  
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2                  ст. 185 КК України.   
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця с Мала Ворожба Лебединського району Сумської області, жителя АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, востаннє вироком Зарічного районного суду м. Суми від 13 листопада 2020 року за ч. 2 ст. 186 КК України до визначеного на підставі ст. 71 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць позбавлення волі, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 04 січня 2022 року                  ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2                            ст. 186 КК України та виправдано його на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю вчинення ним даного кримінального правопорушення. Цим же вироком ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України на 2 роки обмеження волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання за даним вироком більш суворим за вироком Лебединського районного суду Сумської області від 17.12.2020, остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців.
ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання за даним вироком більш суворим за вироком Зарічного районного суду м. Суми від 13.11.2020, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць.
Вирішено питання процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
Ухвалою Сумського апеляційного суду від 21 грудня 2022 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни. 
За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку,                       ОСОБА_8 визнаний винуватим та засуджений за те, що 21 вересня                           2016 року близько 13:30 год діючи повторно, відкрито, з корисливих мотивів,  користуючись безпорадним станом потерпілого ОСОБА_9 , який перебував в нетверезому стані, підняв з землі належний останньому гаманець з банківськими картками та грошовими коштами в сумі 1300 грн, а також мобільний телефон марки «Samsung GT-E1182» вартістю 300 грн, які випали у потерпілого та з викраденим майном з місця злочину зник, розпорядившись ним на власний розсуд. В результаті відкритого викрадення майна потерпілому ОСОБА_9 було завдано майнової шкоди на загальну суму 1600 грн. 
ОСОБА_6 обвинувачувався в тому, що 21 вересня 2016 року, близько 13:30 год, перебував разом з ОСОБА_7 та діючи за попередньою змовою, повторно, відкрито, користуючись безпорадним станом ОСОБА_9 , який перебував в нетверезому стані, після нанесеного ОСОБА_7 удару рукою ОСОБА_9 в ділянку грудей та спричинення йому фізичного болю, дістав у останнього з кишені гаманець з банківськими картками та грошовими коштами в сумі 1300 грн, а також взяв належний потерпілому мобільний телефон марки «Samsung GТ-Е1182» вартістю 300 грн, який випав у потерпілого з рук від падіння, та передав його ОСОБА_6 , таким чином відкрито викравши майно потерпілого ОСОБА_9 на загальну суму 1600 грн.
Крім того, вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за те, що в кінці жовтня 2016 року (більш точного часу досудовим слідством не встановлено), зі згоди власника перебуваючи в квартирі АДРЕСА_3 , повторно таємно, користуючись тим, що власник речей заснув, узяв зі столу, який знаходиться в кімнаті квартири мобільний телефон «LG L60» чорного кольору, належний ОСОБА_10 вартістю 950 грн, після чого залишив приміщення квартири, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд. 
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у вказаному суді з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Обґрунтовуючи свої вимоги вказує, що суд апеляційної інстанції, приймаючи рішення про залишення без задоволення апеляційної скарги сторони обвинувачення, всупереч вимогам ст. 419 КПК України, не перевірив належним чином всіх її доводів та безпідставно залишив вирок суду в частині виправдання ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186 КК України без зміни. Прокурор не погоджується з оцінкою судом доказів та визнанням їх недопустимими, обґрунтовуючи їх відповідність вимогам кримінального процесуального закону.
Під час касаційного розгляду прокурор підтримала касаційну скаргу сторони обвинувачення та просила її задовольнити.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Судові рішення в частині засудження ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 185 КК України, в касаційному порядку не оскаржуються.
У касаційній скарзі прокурор не погоджується з виправданням ОСОБА_6 за          ч. 2 ст. 186 КК України і як на підставу скасування ухвали суду апеляційної інстанції, посилається на невідповідність висновків суду, викладених в судовому  рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду, не погоджується з оцінкою судом доказів. 
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни касаційним судом судового рішення є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
Фактичні обставини кримінального провадження були предметом оцінки судів першої та апеляційної інстанцій і вони перегляду в касаційному порядку, відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК України, не підлягають. Натомість, неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження є підставами для скасування чи зміни відповідних судових рішень в апеляційному порядку, згідно зі ст. 409 КПК України. 
При розгляді доводів касаційної скарги колегія суддів виходить із фактичних обставин кримінального провадження, встановлених судом першої інстанції. 
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Так, з матеріалів справи вбачається, що свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України ОСОБА_6 не визнав та, будучи допитаним судом першої інстанції, не оспорював, що він перебував у день та в місці описаної у вироку події разом з ОСОБА_7 , де до них підсів незнайомий чоловік ( ОСОБА_9 ), проте жодних домовленостей про вчинення грабежу останнього у нього не було. Допитаний судом першої інстанції ОСОБА_7 підтвердив показання ОСОБА_6 та пояснив, що дійсно не мав жодних домовленостей з останнім про заволодіння майном ОСОБА_9 . 
Надавши оцінку протоколам слідчих експериментів, протоколу огляду місця події від 20.03.2017 року, як доказам, суд, з огляду на встановлення істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при їх отриманні, визнав їх недопустимими доказами, з чим обґрунтовано погодився й апеляційний суд. 
Визнаючи безпідставними доводи апеляційної скарги прокурора про протилежне, суд виходив з того, що в сукупності з встановленими судом першої інстанції процесуальними порушеннями при отриманні вказаних доказів, їх не можна визнати достатніми та допустимими. 
Вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб означає спільне вчинення цього злочину декількома (двома і більше) суб`єктами злочину, які заздалегідь домовились про спільне його вчинення. Домовитись про спільне вчинення злочину заздалегідь - означає дійти згоди щодо його вчинення до моменту виконання його об`єктивної сторони. Таким чином, ця домовленість можлива на стадії до готування злочину, а також у процесі замаху на злочин. Як випливає із ч. 2 ст. 28 КК України, домовленість повинна стосуватися спільності вчинення злочину (узгодження об`єкта злочину, його характеру місця, часу, способу вчинення, змісту виконуваних функцій тощо). Така домовленість може відбутися у будь-якій формі - усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій тощо. Учасники вчинення злочину такою групою діють як співвиконавці. При цьому конклюдентними вважають мовчазні дії, з яких можна зробити висновок про дійсні наміри особи. Це, наприклад, обмін жестами, мімікою, певними рухами, внаслідок чого дії співучасників стають узгодженими."
Дослідивши всебічно всі обставини кримінального провадження та оцінивши надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, а сукупність наданих стороною обвинувачення доказів - ще із точки зору їх достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції у відповідності з вимогами норм кримінального процесуального закону, практикою Європейського суду з прав людини, Конституції України дійшов висновку, з яким за встановлених обставин погодився і апеляційний суд, що на підставі цих доказів неможливо визнати ОСОБА_6 винуватим і засудити його за пред`явленим обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки частина доказів сторони обвинувачення здобута з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та є недопустимими, а решта доказів, як самі по собі, так і в сукупності, прямо чи не прямо не підтверджують вини ОСОБА_6 за пред`явленим йому обвинуваченням.
Тому судом прийнято обґрунтоване рішення про виправдання ОСОБА_6 за                   ч. 2 ст. 186 КК України, а доводи апеляційної скарги прокурора про те, що на підтвердження винуватості   ОСОБА_6 можна взяти пояснення обвинувачених та дві заяви потерпілого про вчинення відносно нього злочину, правильно визнано безпідставними, оскільки самі по собі пояснення та заяви не доводять винуватості останнього у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України. 
В зв`язку з виправданням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченому ч. 2 ст. 186 КК України, судом також обґрунтовано виключено з обсягу обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_7 кваліфікуючу ознаку «вчинення грабежу за попередньою змовою групою осіб». А з огляду на те, що сторона обвинувачення не довела під час розгляду справи застосування відносно ОСОБА_11 насильства, судом обґрунтовано виключено з обсягу обвинувачення ОСОБА_7 кваліфікуючу ознаку грабежу - «застосування насильства, що не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого». 
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про винуватість лише ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України тільки з кваліфікуючою ознакою «повторність» та виправданням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки його винуватість не була доведена. 
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України. Переглядаючи справу в апеляційному порядку вказаний суд ретельно перевірив доводи апеляційної скарги прокурора, які за своїм змістом є аналогічними тим, що наведені у його касаційній скарзі, та обґрунтовано залишив її без задоволення.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у справі колегією суддів не встановлено, а тому підстав, передбачених ст. 438 КПК України для скасування оскаржуваного судового рішення та задоволення касаційних вимог прокурора немає.   
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:
Ухвалу Сумського апеляційного суду від 21 грудня 2022 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, яка брала участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції - без задоволення. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.      
Судді:

 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_12                           ОСОБА_3