ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

11 грудня 2023 року  	  м. Одеса	Справа № 916/1824/23	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Принцевської Н.М., Ярош А.І.

секретар судового засідання, за дорученням головуючого судді: Іванов І.В.

за участю представників учасників справи:
від прокуратури - Улицька А.В., за посвідченням;
від Південного офісу Держаудитслужби, м. Одеса - не з`явився;
від Куяльницької сільської ради  Подільського району  Одеської області,  Одеська обл., Подільській р-н, с. Куяльник, вул. Куяльницька, 26 А - не з`явився;
від відділу освіти Куяльницької  сільської ради Подільського району Одеської області, Одеська обл., Подільський р-н,  с. Куяльник, вул. Куяльницька, 26 А -  не з`явився;
від Товариства з обмеженою відповідальністю  «Одеська обласна енергопостачальна компанія» м.Одеса -  Підкова Л.В.,  за довіреністю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції  апеляційні скарги Заступника керівника Одеської обласної прокуратури, м. Одеса та Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія», м. Одеса 
на рішення Господарського суду Одеської області від 04.09.2023 року, м. Одеса, суддя першої інстанції Волков Р.В., повний текст від 12.09.2023 року
у справі № 916/1824/23
за позовом керівника Подільської окружної прокуратури, Одеська обл., м. Подільськ
в інтересах держави в особі: 
1) Південного офісу Держаудитслужби, Одеська обл., м. Одеса
2)          Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області, Одеська обл., Подільський район, с. Куяльник
3) Відділу освіти Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області, Одеська обл., Подільський район, с. Куяльник
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» м. Одеса
про визнання додаткових угод недійсними та стягнення 267 302 грн. 22 коп., -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

У травні 2023 року керівник Подільської окружної прокуратури звернувся в інтересах держави в особі Південного офісу Держаудитслужби ( позивач-1), Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області (позивач-2), Відділу освіти Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області (позивач-3) до Господарського суду Одеської області із позовною заявою до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» м. Одеса, в якій просив суд   визнати  недійсними додаткові угоди №3 від 05.05.2021 р. №4 від 12.05.2021 р., №5 від 17.05.2021., №6 від 30.08.2021 р., №7 від  08.09.2021 р., №8 від 14.09.2021р., №9 26.11.2021 р., №10 від 29.11.2021 р., № 11 від 01.12.2021 р., №12 від 03.12.2021 р.   до  договору про закупівлю електричної енергії № 276 від 22.12.2020 року, укладеного  між відділом освіти Куяльницької сільської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» м. Одеса, а також стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» м. Одеса на користь відділу освіти Куяльницької сільської ради безпідставно надмірно сплачені бюджетні кошти в сумі 267   302 грн. 22 коп., та витрати по сплаті судового збору.
Зокрема, позовні вимоги обґрунтовані тим, що між  відділом освіти Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області (позивачем-3)  та Товариством з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» м. Одеса у справі 22.12.2020 року було укладено договір про закупівлю електричної енергії № 276, відповідно до якого електрична енергія  за 1 кВт*год , становить 1, 8753 грн з ПДВ, обсяг електричної енергії 520   000 кВт*год, загальною вартістю 975   156,00 гривень.
Проте, в подальшому, за доводами позивача, між Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» м. Одеса укладено низку додаткових угод,  внаслідок чого, на переконання прокурора,  сторонами з дня укладення основного договору безпідставно підвищено ціну на електричну енергію з 1, 875375 грн. до 4, 578048 грн за 1 кВт* год, тобто на 144 %, що    є порушенням положень ст.41 Закону України "Про публічні закупівлі".
Так, щодо наявності підстав для визнання недійсними  додаткових угод, прокурор вказав, що жодного належного обґрунтування підняття ціни на 144% та документального підтвердження факту підвищення (коливання) ціни за період з моменту укладання договору  до 31.12.2021 року  Товариством з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» м. Одеса не надано.
Крім того, позивач зазначає, що укладання додаткових угод в дуже малий проміжок часу  дає підстави для висновку, що такій підхід до оформлення змін  ціни до договору був зумовлений не відповідними коливаннями на ринку товару, а формальним дотриманням приписів щодо неперевищення  10% одноразового збільшення, який суттєво дотримано не був. Тобто, укладання спірних додаткових угод не мало легітимної мети у розумінні ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України.
Крім того, прокурором обґрунтовано підстави для представництва ним інтересів держави. 
Рішенням Господарського суду Одеської області від 04.09.2023 року у справі №916/1824/23 (суддя Волков Р.В.)  позовні вимоги керівника Подільської окружної прокуратури міста Подільськ  задоволено частково. Визнано недійсними додаткові угоди №3,№4,№5,№6,№7,№8,№9,№10,№11,№12. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» м. Одеса на користь Одеської обласної прокуратури  м. Одеса 26 840,00 грн витрат по сплаті судового збору. У задоволенні позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» м. Одеса на користь відділу освіти Куяльницької сільської ради безпідставно надмірно сплачених бюджетних коштів в сумі 267 302 грн. 22 коп. відмовлено.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, посилаючись на правомірність представництва прокурором у даному випадку інтересів держави в особі Південного офісу Держаудитслужби, м. Одеса, Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області, відділу освіти Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області,   зазначив, що встановлені судом обставини щодо внесення змін до договору на підставі вказаних вище додаткових угод внаслідок коливання цін на ринку електричної енергії в сторону збільшення, не відповідало умовам договору і вимогам Закону України "Про публічні закупівлі", збільшення ціни за одиницю товару у кожній додатковій угоди більше ніж на 10%, та  збільшення ціни договору в сукупності свідчать про недотримання сторонами договору положень ст.41 Закону України "Про публічні закупівлі" та положень ст. 632, 652 Цивільного кодексу України, а отже наявні  підстави для визнання спірних додаткових угод недійсними.
При цьому місцевий господарський суд зазначив, що не доведені твердження відповідача про наявність такого коливання ціни ринку, з яким вимоги чинного законодавства  пов`язують можливість збільшення ціни за укладеним між сторонами договором постачання електричної енергії.
Стосовно позовної вимоги прокурора про стягнення з  відповідача на користь відділу освіти Куяльницької сільської ради безпідставно надмірно сплачених бюджетних коштів в сумі 267 302 грн. 22 коп.  суд першої інстанції виснував, що з наданих до справи доказів, а саме, звіту про виконання договору про закупівлю, вбачається, що джерелом фінансування закупівлі виступає місцевий бюджет, що не заперечується сторонами, і саме органи місцевого самоврядування, як розпорядники відповідного бюджету, є особами, уповноваженими на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів територіальної громади, інтереси якої є складовою інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням коштів місцевого бюджету, а тому є належними позивачами у справах про повернення надмірно сплачених бюджетних коштів. Отже, відділ  освіти Куяльницької сільської ради не є належним позивачем за вимогою про стягнення з відповідача безпідставно надмірно сплачених бюджетних коштів. При цьому суд послався на судову практику суду касаційної інстанції, застосувавши її до спірних правовідносин.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» м. Одеса не погодилось з рішенням суду першої інстанції, тому звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить суд рішення Господарського суду Одеської області від 04.09.2023 року у справі №916/1824/23 про задоволення позовних вимог керівника Подільської окружної прокуратури  Одеської області в частині визнання недійсними додаткових угод №3 від 05.05.2021 р. №4 від 12.05.2021 р., №5 від 17.05.2021., №6 від 30.08.2021 р., №7 від  08.09.2021 р., №8 від 14.09.2021р., №9 26.11.2021 р., №10 від 29.11.2021 р., № 11 від 01.12.2021 р., №12 від 03.12.2021 р., до договору про постачання електричної енергії споживачу №276 від 22.12.2020 року скасувати  та прийняти нове рішення, яким  в задоволенні позовних вимог керівника Подільської окружної  прокуратури Одеської області  про визнання  недійсними додаткових угод до договору про постачання електричної енергії споживачу №276 від 22.12.2020 р., укладених між Товариством з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» м. Одеса та Відділом освіти Куяльницької сільської ради відмовити. Змінити резолютивну частину рішення Господарського суду Одеської області від 04.09.2023 року по справі № 916/1824/23, виключивши з неї пункт 13. В інший частині рішення залишити без змін.
Апеляційна скарга  Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» м. Одеса мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи.
Зокрема, обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, Товариство, посилаючись на обставини, встановлені судом першої інстанції, в першу чергу,  послалося на те, що у прокурора відсутні правові підстави для звернення до суду за захистом інтересів держави та в інтересах Куяльницької сільської ради та Південного офісу Держаудіослужби.
Вказує, що виходячи зі змісту позову, прокурором не було доведено наявність виключного випадку, як підстави для звернення до суду. Суд першої інстанції, ігноруючи приписи ст.131-1 Конституції України, не навів в мотивувальній частині оскаржуваного рішення висновки щодо того, в чому саме полягає виключність випадку у правовідносинах між Товариством з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» м. Одеса та Куяльницькою сільською радою, який став підставою для звернення прокурора із позовом за захистом інтересів держави.
Звертає увагу суду, що уповноваженим органом державної влади, бездіяльність якого може бути підставою для звернення прокурора до суду за захистом інтересів держави, є Державна аудиторська служба України, але в порушення ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України, прокурором не було доведено, а судом не було досліджено факт нездійснення чи неналежного здійснення Держаудитслужбою захисту інтересів держави під час реалізації своїх повноважень у спірних правовідносинах.
Вважає, що прокурором не було надано доказів бездіяльності вищевказаних органів, а зі змісту  позову вбачається, що підставою для подання такого позову була бездіяльність замовника публічних закупівель.
Крім того, Товариство зазначає, що задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із правомірності  заявлених прокуратурою позовних вимог в інтересах держави  в особі органу - Куяльницької сільської ради, втім позивачем не було заявлено жодних позовних вимог в інтересах останньої, а задоволення частково позову судом та визнання додаткових угод недійсними не відновлює прав чи законних інтересів сільської ради.
При цьому, апелянт вказав, що під час розгляду справи судом першої інстанції, прокурором не доведено  законодавчо встановленого факту порушення прав інтересів держави, бездіяльності уповноваженого органу, а тому позовну заяву прокурора необхідно вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати.
Звертає увагу суду, що задовольняючи частково позовні вимоги прокурора, судом першої інстанції було неправильно застосовано положення п.2 ч.5 ст.41 Закону України «Про публічні закупівлі».
Зокрема, Товариство зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку відносно того, що встановлення сторонами в договорі обсягу поставки електричної енергії  в 520   000 кВт. год та визначення ціни договору в 975   156 грн.  з ПДВ або 812   630 грн. без ПДВ дає підстави вважати, що сторони домовились про ціну електричної енергії в розмірі 1,56275 грн. за 1кВт*год без ПДВ, оскільки пунктом 5.1. договору  визначено, що споживач розраховується із постачальником за електричну енергію за цінами, що визначаються  відповідно до механізму визначення ціни електричної енергії згідно з обраною споживачем комерційною пропозицією.
Апелянт зазначає, що постачальник не домовлявся з відділом освіти постачати електричну енергію протягом дії договору за фіксованою ціною 1,56275 грн. за 1 кВт*год без ПДВ, а натомість було визначено, що ціна є гнучкою  через волатильність ринку електричної енергії.
Вказує, що сторони цього спору у договорі чітко визначили, що у якості документального підтвердження факту коливання ціни на електроенергію використовуватиметься інформація щодо коливання ціни з вебсайту Державного підприємства «Оператор ринку» на підставі листа Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 14.08.2019 року №3304-04/33869-06 «Щодо зміни ціни у договорах постачання електричної енергії».
Крім того, Товариство зазначає, що скільки законодавством у сфері публічних закупівель конкретну особу, наділену повноваженнями надавати інформацію на підтвердження коливання ціни товару на ринку, не визначено, як і не визначено форму/вигляд інформації щодо такого коливання, то, виходячи з норм чинного законодавства, до джерела надання такої інформації можна віднести, зокрема, Інформацію з сайту Державного підприємства «Оператор ринку», яке у межах власних повноважень надає послуги щодо цінової інформації.
Зокрема, апелянт вказує, що сторони під час укладання додаткових угод до договору дотрималися вимог ст.41 Закону України «Про публічні закупівлі» та положень ст. 632,652 Цивільного кодексу України, з огляду на що вважає висновок суду першої інстанції  про наявність підстав для визнання таких угод недійсними неправомірним.
Крім того, зазначає, що Товариством надано належні, допустимі, достовірні та достатні докази, які підтверджували коливання ціни на електричну енергію у вигляді роздруківок до відзиву на позовну заяву. Натомість, прокуратурою не доведено належними доказами відсутність коливання ціни на ринку.
Вказує, що судом першої інстанції було неправильно здійснено розподіл судових витрат, оскільки згідно ч.9 ст.129 Господарського процесуального кодексу України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок  неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Заступник керівника Одеської обласної прокуратури, м. Одеса з рішенням суду першої інстанції також не погодився, тому звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просив суд рішення Господарського суду Одеської області від 04.09.2023 року у справі № 916/1824/23 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» м. Одеса на користь відділу освіти Куяльницької сільської ради надмірно сплачених коштів у сумі 267 302 грн. 22 коп., скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В інший частині рішення господарського суду Одеської області  від 04.09.2023 року залишити без змін.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. 
Зокрема, скаржник зазначає, що судом не прийнято до уваги, що підставою реалізації прокурором представницьких функцій стала усвідомлена пасивна поведінка відділу освіти Куяльницької сільської ради, що є стороною правочинів, які визнані цим же судом недійсними, а також є юридичною особою,  яка може від свого імені набувати майнові права, нести обов`язки та є розпорядником бюджетних коштів.
Відтак, на переконання прокурора,  відповідно до статті 22 Бюджетного Кодексу України, ч. ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про місцеве самоврядування» відділ освіти є юридичною особою, має самостійний баланс та рахунки у територіальних представництвах Державного казначейства України, печатку із своїм найменуванням, штамп та бланк встановленого зразка, має право у межах своїх повноважень укладати від свого імені угоди з юридичними і фізичними особами, мати майнові і немайнові права, нести зобов' язання, бути позивачем і відповідачем у судах. До основних завдань та повноважень відділу освіти належать: реалізація державної політики в галузі освіти; організація матеріально-технічного забезпечення навчальних закладів; організація і підготовка закладів до нового навчального року, зокрема, розпорядження бюджетними коштами.
Отже, прокурор вважає, що правильно визначив позивача, на користь якого повинні стягуватися безпідставно сплачені кошти - відділ освіти Куяльницької сільської ради, оскільки відділ освіти є суб`єктом владних повноважень та не є комунальним (чи державним) підприємством, є стороною оспорюваних правочинів, а також юридичною особою, яка може від свого імені набувати майнові права та нести обов`язки, є розпорядником бюджетних коштів, здійснює процедуру закупівель товарів, робіт і послуг за рахунок бюджетних коштів згідно з законодавством України.
Крім того, прокурор зазначив, що суд першої інстанції  не врахував правовий висновок Верховного суду від 26.05.2023 року у справі №905/77/21 про те,  що на стадії, коли укладений в результаті закупівлі є виконаним, вимога про визнання такого договору недійсним без вирішення судом питання про застосування правових наслідків такої недійсності не є ефективним способом захисту. 
Визнавши недійсними додаткові угоди до договору про постачання електричної енергії та відмовивши у стягненні коштів, суд залишив поза увагою, що зазначене не призведе до відновлення державних інтересів, оскільки це завдає шкоди економічним інтересам держави у вигляді незаконних витрат бюджетних коштів. 
Також прокурор зазначає, що його звернення до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно-значимого питання щодо належного розпорядження бюджетними коштами з метою захисту інтересів держави у бюджетній сфері. Звертає увагу суду, що прокурором належним чином та доступним способом здійснено доказування факту виконання та оплати договору від 22.12.2021 № 276, при цьому визнання додаткових угод недійсними потребує застосуванню наслідків їх недійсності у вигляді стягнення переплат у розмірі 267 302 грн. 22 коп.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.10.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами Заступника керівника Одеської обласної прокуратури, м. Одеса та Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енргопостачальна компанія» м.Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 04.09.2023 року у справі №916/1824/23 та об`єднано для спільного розгляду апеляційну скаргу Заступника керівника Одеської обласної прокуратури з апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» на рішення Господарського суду Одеської області від 04.09.2023 року у справі №916/1824/23, справу призначено до судового розгляду. 
01.11.2023 року електронною поштою до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енргопостачальна компанія» м.Одеса надійшов відзив (вх. №3147/23/Д1), у якому відповідач просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу Заступника керівника Одеської обласної прокуратури, м. Одеса залишити без задоволення.
Зокрема, у відзиві, відповідач зазначає, що відділ освіти не є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, у розумінні положень ст.23 Закону України «Про прокуратуру», вважає, що у прокурора відсутні правові підстави для представництва інтересів держави в особі відділу освіти.
Вказує, що відділ освіти Куяльницької сільської ради, як сторона договору, недійсність додаткових угод до якого є предметом розгляду справи, не є суб`єктом владних повноважень, а виступає лише стороною у зобов`язальних правовідносинах.
Посилаючись на постанову Верховного суду №905/1907/21 від 21.06.2023 року, зазначає, що судом першої інстанції було правильно прийнято рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення коштів з Товариства  з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енргопостачальна компанія» м.Одеса через відсутність підстав у прокуратури звертатися до суду в інтересах розпорядників коштів нижчого рівня.
            Звертає увагу суду, що вимоги прокурора про стягнення з Товариства  з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» м. Одеса були пред`явлені передчасно, оскільки прокурором не було  доведено виникнення у відповідача обов`язку щодо сплати цих коштів на користь відділу освіти. Стягнення з відповідача коштів у розмірі 267   302 грн.22 коп., за умови відсутності в матеріалах справи доказів пред`явлення відділом освіти вимоги до відповідача щодо повернення цих коштів є порушенням ч.1 ст.670 Цивільного кодексу України. 
            Крім того, зазначає, що згідно із п. 2.1. договору (в редакції додаткової угоди №12), очікуваний загальний обсяг споживання електричної енергії складає 371 196 кВт*год. відповідачем було поставлено електричну енергію за договором в обсязі 385 574 кВт*год., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами прийняття-передавання товарної продукції. Отже, прокурором не було доведено факт передачі з боку  Товариства електричної енергії в меншому обсязі, аніж це визначено умовами договору, що виключає можливість застосування ч. 1 ст. 670 Цивільного кодексу України. 
             Вказує, що розрахунок стягуваної суми з відповідача прокурор здійснив шляхом визначення різниці в ціні поставленого товару, що суперечить приписам законодавства, а отже такий розрахунок є необґрунтованим, не відповідає фактичним обставинам справи та доказам, наявним у матеріалах справи № 916/1824/23, про що зазначалось Товариством у заявах по суті справи.
             При цьому зазначає, що електропостачальник не може впливати на обсяг поставленої електричної енергії споживачу відповідно до умов договору та здійснювати постачання електричної енергії в більшому чи меншому обсязі, аніж було фактично використано споживачем. Отже, обсяг поставленої відповідачем електричної енергії залежить виключно від обсягу спожитої електричної енергії споживачем. Тому характер спірних правовідносин виключає можливість застосування положень п. 1 ст. 670 Цивільного кодексу України під час вирішення даної справи, як це описує прокурор в апеляційній скарзі. 
Повноваження органів влади, в тому числі і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, і суд має розглядати повноваження конкретного органу у розрізі саме спірних відносин, тобто орган, в особі якого подано позов прокурором, повинен мати повноваження саме у тих суспільних відносинах, у яких порушений інтерес держави, на відновлення якого поданий позов. 
          Вказує, що у спірних правовідносинах порушений інтерес держави полягав не у законності використання коштів місцевого бюджету, а у додержанні законодавства в сфері публічних закупівель та недопущення спотворення результатів торгів, прокурор у позовній заяві безпідставно визначив позивачами сільську раду, відділ освіти, посилаючись на порушення суспільного інтересу територіальної громади у раціональному використанні коштів місцевого бюджету. 
Крім того, зазначає, що за обставинами справи йдеться про порушення інтересу держави щодо забезпечення ефективного та прозорого здійснення публічних закупівель в умовах добросовісної конкуренції, недискримінації учасників, відкритості, об`єктивності, неупередженої оцінки тендерних пропозицій та відсутності корупційних зловживань. З огляду на законодавчо визначені обсяги компетенцій державних органів зі здійснення контролю у цій сфері захист вказаних інтересів держави у спірних правовідносинах покладено тільки на Держаудитслужбу, тому підстави для звернення до суду в інтересах відділу освіти у прокуратури відсутні. Отже, Товариство вважає, що повернення коштів до бюджету повинно бути заявлено до суду в рамках окремого позову про стягнення збитків.
Крім того, у прохальній частині апеляційної скарги  Товариство з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» м. Одеса просило суд апеляційної інстанції долучити до матеріалів господарської справи додаткові письмові докази, а саме: лист Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 14.08.2019 року  №3304-04/33869-06 «Щодо зміни ціни у договорах постачання електричної енергії». 
Аргументуючи вказане клопотання, відповідач  зазначає, що  лист подається  на спростування висновків суду першої інстанції, викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.
Вказує, що оскільки висновки суду, які має намір наразі спростувати відповідач, не були підставою позову прокурора, відповідно Товариство було позбавлене можливості надати докази на спростування доводів прокурора раніше, що в свою чергу  свідчить про поважність причин пропуску процесуального строку на подання цього доказу.
Заступник керівника Одеської обласної прокуратури м.Одеса ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав, що відповідно до ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваної ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку.
17.11.2023 року електронною поштою до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» м. Одеса надійшло  клопотання про зупинення розгляду справи (вх.№3743/23), у якому відповідач просив суд апеляційної інстанції зупинити провадження у справі №916/1824/23, у зв`язку з переглядом справи №922/2321/22 Великої палати Верховного суду. Клопотання долучено  до матеріалів господарської справи.
В судовому засіданні представник прокуратури підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив суд рішення суду першої інстанції скасувати, в частині відмови у задоволення позовних вимог про стягнення безпідставно надмірно сплачені бюджетні кошті та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі.
Представник відповідача заперечував проти доводів, викладених прокурором в апеляційній скарзі, з мотивів, викладених письмово у відзиві, просив суд апеляційної інстанції оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати в частині визнання недійсними додаткових угод та ухвалити в цій частини нове рішення , яким в задоволенні позовних вимог прокурора відмовити повністю, а апеляційну скаргу прокурора - залишити  без задоволення.
Представники  Південного офісу Держаудитслужби, м. Одеса , Куяльницької сільської ради  Подільського району  Одеської області та Відділу освіти Куяльницької  сільської ради Подільського району Одеської області, не з`явились, про дату, час та місце розгляду апеляційних скарг були повідомлені належним чином, про що свідчать наявні у матеріалах справи звіти про відправку ухвали суду апеляційної інстанції про призначення справи до судового розгляду на офіційні електрони адреси, будь-яких заяв чи клопотань суду не надавали.
Згідно із нормами ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, з`явлення учасників судового процесу до судового засідання ухвалою суду не визнано обов`язковим, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу.
Розглянувши клопотання відповідача про долучення до матеріалів справи додаткового доказу, судова колегія дійшла висновку про відмову у його задоволенні, з огляду на таке.
Вимогами ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, унормовано, що    письмові докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Так, виходячи із правил доказування у господарському процесі, закріплених в ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, а також принципів змагальності сторін у господарському процесі, судова колегія зазначає, що подання тих чи інших доказів стосовно обставин, які мають значення для справи, обмежується встановленими законом процедурами та строками. При цьому, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього.
Отже, судова колегія зазначає, що оскільки скаржник не надав належні вірогідні докази неможливості подання доданого до апеляційної скарги додаткового доказу до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а думка відповідача, що  лист подається  на спростування висновків суду першої інстанції, викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення, а прокурором таке не було визначено підставою позову, не є поважною причиною для визначення винятковості випадку за нормами процесуального закону.
Розглянувши клопотання  Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» м. Одеса про зупинення провадження у справі №916/1824/23, у зв`язку з переглядом справи №922/2321/22 Великої палати Верховного суду судова колегія зазначає таке.
Згідно із п. 7 ч. 1 ст. 228 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.
Оскільки в даному випадку зупинення провадження у справі є правом, а не обов`язком суду, враховуючи невизначений строк, на який було відкладено розгляд  справи №922/2321/22 у Верховному суді 06.12.2023 року до якого суд апеляційної інстанції відкладав судове засідання у даній справі, задля дотримання процесуальних строків, встановлених статтею 273 Господарського суду України, а після отримання повного тексту судового рішення касаційної інстанції при наявності для цього підстав заявник має право звернутися до суду з заявою про перегляд судового рішення за нововиявленними обставинами, тому судова колегія відмовляє у задоволенні  зазначеного вище  клопотання.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Заступника керівника Одеської обласної прокуратури, м. Одеса  потребує задоволення, апеляційна скарга   Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» м. Одеса не потребує задоволення,  а рішення Господарського суду Одеської області від 04.09.2023 року у справі №916/1824/23 потребує часткового скасування з ухваленням судом апеляційної інстанції нового рішення про задоволення  позовних вимог в частині повернення безпідставно сплачених коштів із залишенням без змін рішення суду першої інстанції в іншій частині, зважаючи на наступне.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

В 2020 році відділ освіти Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області оголосив про проведення відкритих торгів на електронному он-лайн-майданчику «Prozorrо» щодо закупівлі електричної енергії за ДК 021-2015 (CPV) 09310000-5, UA-2020-11-16-010695-с з очікуваною вартістю 1 144   000 грн.
Учасниками вказаних відкритих торгів зареєструвалися: Товариство з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» м. Одеса з ціновою  пропозицією 975   156 грн з ПДВ; Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРГОНОСІЇ УКРАЇНИ» з ціновою пропозицією 1   059   240 грн  з ПДВ.
02.12.2020 року за результатами проведеної процедури закупівлі UA-2020-11-16-010695-с, переможцем у вказаній закупівлі визнано Товариство з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» м. Одеса.
20.12.2020 року між  відділом освіти Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області (споживач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» м. Одеса (постачальник) було укладено договір про закупівлю електричної енергії № 276 та додатки до нього, відповідно до п. 2.1. якого постачальник постачає споживачу електричну енергію, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.
Предметом даного договору є електрична енергія (код згідно ДК 021:2015 09310000-5) (п. 2.1 договору).
Пунктом 2.1. договору визначено, що  кількість електричної енергії на 2021 рік визначена в обсязі  520   000 кВт*год та затверджена у Додатку №3 «Обсяги постачання (закупівлі) електричної енергії споживачу».
За умовами п.3.1. договору початком постачання електричної енергії  споживачу є дата, зазначена в заяві-приєднанні, яка є додатком 1 до цього договору.
Пунктом п.5.1. договору сторони визначили ціну на 2021 рік в 975156 грн., в тому числі ПДВ 162526 грн. Споживач розраховується з постачальником за електричну енергію за цінами, що визначаються відповідно до механізму визначення ціни електричної енергії згідно з обраною споживачем комерційною пропозицією, яка є додатком 3 до цього договору.
У п.5.2. договору сторони зазначили, що ціна електричної енергії зазначається в комерційній пропозиції постачальника.
Згідно із пунктом 13.1. договір укладається на строк, зазначений в комерційній пропозиції, яку обрав споживач, та набирає законної чинності з моменту погодження (акцептування) споживачем  заяви-приєднання , яка є додатком 1 цього договору та сплаченого рахунку (квитанції) постачальника.
Пунктом 13.2. згідно з вимогами Закону України «Про публічні закупівлі», умови договору не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону ( у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі  або ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури.  Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами у повному обсязі крім випадків, одним із яких є збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної у договорі про закупівлю не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю.
Вказаний договір підписано сторонами та скріплено їх печатками.
В подальшому між сторонами договору було підписано низку  додаткових угод до договору про закупівлю електричної енергії.
Додатковою угодою  №1 від 21 грудня 2020 року сторони домовились зменшити ціну на електричну енергію за 1 кВт*год з урахуванням зменшення тарифу на послуги з передачі електричної енергії та  викладено п.5.1. договору у наступній редакції:
« 5.1. Ціна цього договору на 2021 рік становить  963   406 грн. 08 коп., у тому числі ПДВ-160   567 грн. 68 коп.»
Додатковою угодою №3 від  05 травня 2021 року сторони домовились змінити ціну за електричну енергію за 1 кВт* год. не більше ніж на 10 відсотків у зв`язку з коливанням ціни такого товару  ринку, та без збільшення загальної вартості договору, що підтверджується інформацією з вебсайту  Державного підприємства «Оператор ринку» (https://www.oree.com.ua) ціна за 1кВт*год становить - 1,9967028 грн. Кількість електричної енергії на 2021 рік визначена в обсязі  482   498 кВт*год.
Додатковою угодою №4 від 12 травня 2021 року сторони домовились змінити ціну за електричну енергію за 1 кВт* год не більше ніж на 10 відсотків у зв`язку з коливанням ціни такого товару  ринку, та без збільшення загальної вартості договору, що підтверджується інформацією з вебсайту  Державного підприємства «Оператор ринку» (https://www.oree.com.ua) ціна за 1кВт*год становить - 2,1963708 грн. Кількість електричної енергії на 2021 рік визначено в обсязі  440 516 кВт*год.
Додатковою угодою №5 від 17 травня 2021 року сторони домовились змінити ціну за електричну енергію за 1 кВт* год не більше ніж на 10 відсотків у зв`язку з коливанням ціни такого товару  ринку, та без збільшення загальної вартості договору, що підтверджується інформацією з вебсайту  Державного підприємства «Оператор ринку» (https://www.oree.com.ua) ціна за 1кВт*год становить - 2,416010388 грн. Кількість електричної енергії на 2021 рік визначено в обсязі  402 350 кВт*год».
Додатковою угодою №6 від 30 серпня 2021 року сторони домовились змінити ціну за електричну енергію за 1 кВт* год не більше ніж на 10 відсотків у зв`язку з коливанням ціни такого товару  ринку, та без збільшення загальної вартості договору, що підтверджується інформацією з вебсайту  Державного підприємства «Оператор ринку» (https://www.oree.com.ua) ціна за 1кВт*год становить - 2,6576114268 грн. Кількість електричної енергії на 2021 рік визначена в обсязі  395 358 кВт*год.
Додатковою угодою №7 від 08 вересня 2021 року сторони домовились змінити ціну за електричну енергію за 1 кВт* год не більше ніж на 10 відсотків у зв`язку з коливанням ціни такого товару  ринку, та без збільшення загальної вартості договору, що підтверджується інформацією з вебсайту  Державного підприємства «Оператор ринку» (https://www.oree.com.ua) ціна за 1кВт*год становить - 2,9233725695 грн. Кількість електричної енергії на 2021 рік визначена в обсязі  384 581 кВт*год.
Додатковою угодою №8 від 14 вересня 2021 року сторони домовились змінити ціну за електричну енергію за 1 кВт* год не більше ніж на 10 відсотків у зв`язку з коливанням ціни такого товару  ринку, та без збільшення загальної вартості договору, що підтверджується інформацією з вебсайту  Державного підприємства «Оператор ринку» (https://www.oree.com.ua) ціна за 1кВт*год становить - 3,1280086493 грн. Кількість електричної енергії на 2021 рік визначена в обсязі  377 530 кВт*год.
Додатковою угодою №9 від 26 листопада 2021 року сторони домовились змінити ціну за електричну енергію за 1 кВт* год не більше ніж на 10 відсотків у зв`язку з коливанням ціни такого товару  ринку, та без збільшення загальної вартості договору, що підтверджується інформацією з вебсайту  Державного підприємства «Оператор ринку» (https://www.oree.com.ua) ціна за 1кВт*год становить - 3,440496 грн. Кількість електричної енергії на 2021 рік визначена в обсязі  375 714 кВт*год.
Додатковою угодою №10 від 29 листопада 2021 року сторони домовились змінити ціну за електричну енергію за 1 кВт* год не більше ніж на 10 відсотків у зв`язку з коливанням ціни такого товару  ринку, та без збільшення загальної вартості договору, що підтверджується інформацією з вебсайту  Державного підприємства «Оператор ринку» (https://www.oree.com.ua) ціна за 1кВт*год становить - 3,7842 грн. Кількість електричної енергії на 2021 рік визначена в обсязі  374 062 кВт*год.
Додатковою угодою №11 від 01 грудня 2021 року сторони домовились змінити ціну за електричну енергію за 1 кВт* год не більше ніж на 10 відсотків у зв`язку з коливанням ціни такого товару  ринку, та без збільшення загальної вартості договору, що підтверджується інформацією з вебсайту  Державного підприємства «Оператор ринку» (https://www.oree.com.ua) ціна за 1кВт*год становить - 4,162248 грн. Кількість електричної енергії на 2021 рік визначена в обсязі  372 561 кВт*год.
Додатковою угодою №12 від 01 грудня 2021 року сторони домовились змінити ціну за електричну енергію за 1 кВт* год не більше ніж на 10 відсотків у зв`язку з коливанням ціни такого товару  ринку, та без збільшення загальної вартості договору, що підтверджується інформацією з вебсайту  Державного підприємства «Оператор ринку» (https://www.oree.com.ua) ціна за 1кВт*год становить - 4,578048 грн. Кількість електричної енергії на 2021 рік визначена в обсязі  371 196 кВт*год.
Вказані вище додаткові угоди до договору про постачання електричної енергії підписані сторонами та скріплені їх печатками. 
На виконання умов договору №276, постачальник передав у власність споживача електричну енергію на загальну суму 963 406 грн. 08 коп., що підтверджується наступними актами приймання-передачі природного газу:
- Акт приймання-передачі  електроенергії №2 від 18.02.2021 року, обсяг  електроенергії 64462 кВт*год, вартістю 155 740 грн. 76 коп.;
- Акт приймання-передачі  електроенергії №3 від 16.03.2021 року, обсяг  електроенергії 63765 кВт*год, вартістю 154 056 грн. 83 коп.;
- Акт приймання-передачі  електроенергії №4 від 21.04.2021 року, обсяг  електроенергії 37 497 кВт*год, вартістю 90 593 грн. 05 коп.;
- Акт приймання-передачі  електроенергії №5 від 17.05.2021 року, обсяг  електроенергії 33613 кВт*год, вартістю 81 209 грн. 26 коп.;
- Акт приймання-передачі  електроенергії №6 від 15.06.2021 року, обсяг  електроенергії 38572 кВт*год, вартістю 93 190 грн. 25 коп.;
- Акт приймання-передачі  електроенергії №7 від 15.07.2021 року, обсяг  електроенергії 18198 кВт*год, вартістю 43 966 грн. 52 коп.;
- Акт приймання-передачі  електроенергії №8 від 16.08.2021 року, обсяг  електроенергії 14041 кВт*год, вартістю 43 920 грн. 32 коп.;
- Акт приймання-передачі  електроенергії №9 від 17.09.2021 року, обсяг  електроенергії 25170 кВт*год, вартістю 78 731 грн. 84 коп.;
- Акт приймання-передачі  електроенергії №10 від 19.10.2021 року, обсяг  електроенергії 41520 кВт*год, вартістю 129 874 грн. 69 коп.;
- Акт приймання-передачі  електроенергії №11 від 18.11.2021 року, обсяг  електроенергії 48636 кВт*год, вартістю 222 637 грн. 97 коп.;
Всі вказані акти підписані належним чином та скріплені печатками сторін.
Також у матеріалах справи наявні копії платіжних доручень, з яких вбачається, що на виконання договору про закупівлю електричної енергії від 22.12.2020 року, укладеного між відділом освіти Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» м. Одеса, відділ освіти здійснював на рахунок відповідача відповідну оплату за поставлену електричну енергію.
Інших належних та допустимих письмових доказів щодо наявних між сторонами спірних правовідносин у даній справи матеріали справи не містять.
Предметом спору у даній справі є встановлення обставин на підтвердження або відсутність підстав для визнання недійсними зазначених у прохальній частині позовної заяви прокурора додаткових угод, укладених між відділом освіти Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» м. Одеса та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю  « Одеська обласна енергопостачальна компанія» на користь відділу освіти Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області безпідставно надмірно сплачених бюджетних коштів в сумі 267 302 грн. 22 коп.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником 1 в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції та прийняття доводів апеляційної скарги скаржника 2, за якими суд апеляційної інстанції частково не погодився з висновками суду першої інстанції.

Оскільки в даному випадку апеляційна скарга скаржника 1 ґрунтується, в тому числі, і на доводах щодо повноважень прокурора в частині здійснення представництва інтересів держави в суді, перш ніж здійснювати апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції по суті, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
За змістом ст. 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. На розширення цього положення Основного Закону в ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у справі Bellet v. France ЄСПЛ зазначив, що "стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права".
Позиція ЄСПЛ засвідчує, що основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинно чинитися правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. 
          Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
          Закон України "Про прокуратуру" визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.
          Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
          Згідно з ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
          Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
          Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
          Так, відповідно до частин 3-5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
          Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
          У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
          Виходячи з аналізу наведених правових норм, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.
          Так, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99, з`ясовуючи поняття "інтереси держави", визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
          Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (ч. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).
          Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".
          З огляду на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.
          Таким чином, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).
          Враховуючи зазначене, наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.
          Аналогічна правова позиція викладена у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17 та від 15.05.2019 у справі № 911/1497/18.
          Разом з тим, участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу (ч. ч. 3, 4 ст. 53 ГПК України, ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру").
          Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
          У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
          "Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

          "Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
          "Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
          Колегія суддів звертає увагу, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
          Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №806/1000/17 та від 20.09.2018 у справі №924/1237/17).
          Отже, з урахуванням вищевикладеного, у розумінні положень ст.ст. 73, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України прокурор, звертаючись з позовом у справі, повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду, довести належними та допустимими доказами обставини здійснення ним повідомлення на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, а також надати докази того, що суб`єкт владних повноважень не здійснює або здійснює неналежним чином захист інтересів держави.
          В обґрунтування підстав представництва прокурора в суді, останній зазначає, що сторонами всупереч інтересів держави, без будь-яких належних на те підстав та в порушення вимог Закону України «Про публічні закупівлі» укладено ряд додаткових угод, за якими суттєво збільшено ціну за одиницю товару, що призвело до зайвого витрачання бюджетних коштів на закупівлю електричної енергії за договором.
          Прокурором подано позов в особі Південного офісу Держаудитслужби, м. Одеса, Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області та відділу освіти Куяльницької сільської ради в зв`язку з невиконанням ними своїх обов`язків щодо захисту інтересів держави в суді.
          Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 22 Бюджетного кодексу України головними розпорядниками бюджетних коштів за бюджетними призначеннями, визначеними іншими рішеннями про місцеві бюджети, є місцеві державні адміністрації, виконавчі органи та апарати місцевих рад (секретаріат Київської міської ради), структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів місцевих рад в особі їх керівників.
          Відділ освіти є виконавчим органом місцевої ради, який у розумінні ст. 22 Бюджетного кодексу України є розпорядником бюджетних коштів (за рахунок яких здійснювалася закупівля електричної енергії за договором), що уповноважений на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов`язань та здійснення видатків бюджету та зобов`язаний ефективно та раціонально використовувати бюджетні кошти, чим сприяти недопущенню порушень інтересів держави у бюджетній сфері та публічних закупівель.
          Як вбачається із матеріалів справи, договір та спірні додаткові угоди до нього укладені між відділом освіти Куяльницької сільської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю  «Одеська обласна енергопостачальна компанія» м. Одеса
          У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №469/1044/17 (п.38) зазначено, що за певних обставин прокурор може звертатися до суду в інтересах держави і в особі органу місцевого самоврядування, зокрема тоді, коли цей орган є стороною правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. Оскільки таку позовну вимогу вправі заявити, зокрема, будь-яка сторона правочину, відповідний орган як така сторона може бути позивачем. 
          У такій ситуації прокурор для представництва інтересів держави в особі компетентного органу як сторони правочину, має продемонструвати, що цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист відповідних інтересів, не реагуючи на повідомлення прокурора про наявність підстав для звернення до суду (абз. 3 ч. 4 ст. 23 Закону "Про прокуратуру").
          Аналогічний висновок наведено у постановах Верховного Суду від 27.01.2021 у справі №917/341/19, від 02.02.2021 у справі №922/1795/19, від 07.04.2021 у справі №917/273/20, від 18.06.2021 у справі №927/491/19.
          Так, у справі №927/491/19 прокурор звернувся з позовом від імені відділу як сторони договору, який судом було визнано недійсним. У позові прокурор просив стягнути кошти на користь відділу як сторони договору. Верховний Суд у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду виснував, що прокурор правильно визначив відділ (сторону договору) як позивача, враховуючи, що позов містить вимогу про стягнення надмірно сплачених за договором грошових сум на користь відділу (і не містить вимоги про стягнення отриманого за договором в дохід держави) (п.59 постанови від 18.06.2021 у справі №927/491/19).
          Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
          Відповідно до частини 1, 3 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Представницькі органи місцевого самоврядування, сільські, селищні, міські голови, виконавчі органи місцевого самоврядування діють за принципом розподілу повноважень у порядку і межах, визначених цим та іншими законами.
          Виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.
          Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади (ч.1, 2 ст.11 Закону).
          Відповідно до даних ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань організаційно-правова форма  відділу освіти Куяльницької сільської ради - орган місцевого самоврядування.
          За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 22.12.2022 по справі № 904/123/22, органам місцевого самоврядування надано широкі права для здійснення економічного і соціального розвитку на своїй території. Так, частинами першою та другою статті 143 Конституції України передбачено, зокрема, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції. Обласні та районні ради затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку відповідних областей і районів та контролюють їх виконання; затверджують районні і обласні бюджети, які формуються з коштів державного бюджету для їх відповідного розподілу між територіальними громадами або для виконання спільних проектів та з коштів, залучених на договірних засадах з місцевих бюджетів для реалізації спільних соціально-економічних і культурних програм, та контролюють їх виконання; вирішують інші питання, віднесені законом до їхньої компетенції.
          Використання коштів місцевого бюджету становить суспільний інтерес та стосується прав та інтересів великого кола осіб. Завданням органу місцевого самоврядування є забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності. Неефективне витрачання коштів місцевого бюджету, зокрема шляхом укладення незаконних правочинів, може порушувати економічні інтереси територіальної громади.
          Водночас, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 зі справи № 469/1044/17 зазначено про те, що за певних обставин прокурор може звертатися до суду в інтересах держави і в особі органу місцевого самоврядування, зокрема тоді, коли цей орган є стороною правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. Оскільки таку позовну вимогу вправі заявити, зокрема, будь-яка сторона правочину, відповідний орган, як така сторона, може бути позивачем. У такій ситуації прокурор для представництва інтересів держави в особі компетентного органу, як сторони правочину, має продемонструвати, що цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист відповідних інтересів, не реагуючи на повідомлення прокурора про наявність підстав для звернення до суду (абз. 3 частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).
          Аналогічний висновок наведений у постановах Верховного Суду від 27.01.2021 у справі № 917/341/19, від 02.02.2021 у справі № 922/1795/19, від 07.04.2021 у справі № 917/273/20, від 18.06.2021 у справі № 927/491/19.
                    А тому посилання апелянта  на те, що відділ освіти Куяльницької сільської ради є юридичною особою, що самостійно приймає рішення і здійснює свою діяльність в межах компетенції, передбаченої законом не спростовує того, що позивач 3 є органом місцевого самоврядування відповідно до законодавства України.
          Водночас, у справі № 905/1907/21 Велика Палата Верховного Суду вказувала про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів Комунального закладу «Канівська санаторна школа Черкаської обласної ради» (на яку помилково послався суд першої інстанції при розгляді справи по суті), тоді як у даній справі прокурор звернувся з позовом в інтересах відділу освіти Куяльницької міської ради, що є органом місцевого самоврядування.
          У справі № 916/1824/23 судом першої інстанції вірно встановлено: звернення Прокурора до відділу освіти Куяльницької сільської ради  з листом - повідомленням про те, що внаслідок укладення спірних додаткових угод до договору були порушені вимоги пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» та вимогою про надання інформації про вжиті заходи щодо усунення вказаних порушень.
          Зважаючи на викладене, виходячи із предмета і підстав позову, сформульованих прокурором, та враховуючи, що відділ освіти Куяльницької сільської ради  є стороною правочину, до якого були укладені оспорювані додаткові угоди, втім, не звернувся до суду з позовом про визнання їх недійсними після отримання інформації від прокурора про наявні порушення, що підтверджує бездіяльність компетентного органу,  колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі Відділу освіти Куяльницької сільської ради  та звернення до суду із вказаним позовом. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.05.2023 зі справи № 927/366/22 і Суд у справі № 927/56/23 не вбачає підстав для відступу від неї.
          Стосовно Південного офісу Державної аудиторської служби колегія суддів відзначає наступне.
          Відповідно до статті 1 Закону України "Про публічні закупівлі" уповноважений орган - це центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику в сфері публічних закупівель.
          Уповноважений орган здійснює регулювання та реалізує державну політику в сфері закупівель у межах повноважень, визначених цим Законом. Рахункова палата, Антимонопольний комітет України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику в сфері державного фінансового контролю, здійснюють контроль у сфері публічних закупівель у межах своїх повноважень, визначених Конституцією та законами України (частин 1 та 3 статті 7 Закону України "Про публічні закупівлі").
          Положенням про Державну аудиторську службу України (затвердженим постановою КМУ від 03.02.2016 №43, надалі - Положення), визначено що реалізуючи державний фінансовий контроль через здійснення перевірки, моніторингу закупівель, Державна аудиторська служба України, яка є центральними органами виконавчої влади, діяльність якої спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України, має право звертатися до суду в інтересах держави в разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
          Згідно з підпунктами 3, 4, 9 п.4 цього Положення Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань: реалізує державний фінансовий контроль через здійснення, зокрема, перевірки державних закупівель; здійснює контроль, зокрема, за дотриманням законодавства про державні закупівлі; вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: звертається до суду в інтересах держави в разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів; застосовує заходи впливу за порушення бюджетного законодавства, накладає адміністративні стягнення на осіб, винних у порушенні законодавства; передає в установленому порядку правоохоронним органам матеріали за результатами державного фінансового контролю в разі встановлення порушень законодавства, за які передбачено кримінальну відповідальність або які містять ознаки корупційних діянь.
          Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи (п.7 Положення).
          Отже, орган державного фінансового контролю здійснює державний фінансовий контроль за використанням коштів державного та місцевих бюджетів, і в разі виявлення порушень законодавства має право пред`явити обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень (аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2018 у справі №826/9672/17).
        Таким чином, колегія суддів зазначає, що Держаудитслужба є належним органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції щодо реалізації державної політики в сфері закупівель (аналогічний висновок у подібних правовідносинах щодо визначення позивачем у справі офісу Держаудитслужби викладено в постановах Верховного Суду від 30.07.2020 у справі №904/5598/18, від 01.09.2020 у справі №911/1534/19).
          Колегія суддів звертає увагу на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, у якій наведено такі правові висновки:
          "Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
          Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
          Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
          Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим".
          До матеріалів справи надано копію листа Подільської окружної прокуратури до Південного офісу Держаудитслужби від 25.01.2023 року, в якому з посиланням, в тому числі на ст.23 Закону України "Про прокуратуру", повідомлено про виявлені порушення вимог законодавства про публічні закупівлі та запропоновано відреагувати на них, зокрема, шляхом призначення перевірки або подання позову, або аргументовано повідомити прокурора про відсутність такого порушення. Аналогічні листи було направлено прокурором 24.10.2022 на адресу відділу освіти Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області  та 25.01.2023 на адресу Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області.
          Також 11.04.2023 року прокурором на адресу Південного офісу Держаудитслужби  було спрямоване повідомлення про підготовку позову та його направлення до суду у найближчий час. Аналогічні повідомлення 11.04.2023 року були направлені прокурором на адресу двох інших позивачів .
          Прокурор також звертався до відділу освіти Куяльницької  сільської ради та Куяльніцької сільської ради з повідомленням про те, що внаслідок укладення спірних додаткових угод було порушено п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та просив надати інформацію про вжиття заходів щодо усунення вказаних порушень .
          Відділ освіти Куяльницької  сільської ради  у листі № 385 від 10.08.2022 року зазначив про те, що він не звертався до  Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» м.Одеса з приводу повернення коштів, безпідставно сплачених внаслідок укладання додаткових угод до договору, ним не вживались заходи до повернення коштів.
          Відтак, відділом освіти Куяльницької  сільської ради  особисто підтверджено нездійснення жодних дій, спрямованих на звернення до суду з відповідним позовом, що свідчить про його бездіяльність щодо захисту інтересів держави.
          Крім того, з часу укладення оспорюваних угод позивачами по справі не було вжито належних заходів для усунення зазначених прокурором порушень та звернення з позовом до суду, інші заходи для повернення надміру сплачених коштів з бюджету також не вживалися.
          При цьому колегія суддів приймає до уваги, що саме відділом освіти Куяльницької сільської ради Подільського району було оголошено про проведення відкритих торгів, відділ є стороною за договором та оскаржуваними додатковими угодами, отже у разі понесення невиправданих витрат бюджетних коштів без отримання очікуваних благ для територіальної громади цей орган не позбавлений можливості та мав би вживати відповідні заходи, в тому числі шляхом звернення до суду, з метою захистів матеріальних інтересів держави та територіальної громади.
          Отже, з матеріалів справи вбачається, що позивачі належним чином не здійснили захист інтересів територіальної громади в спірних правовідносинах, у зв`язку з чим у прокурора були обґрунтовані підстави для представництва в суді інтересів держави, у тому числі, в особі позивачів за цим позовом. При цьому господарський апеляційний суд вважає, що при поданні цього позову прокурор не замінює позивачів та не їх альтернативою, а виконує субсидіарну роль, аби інтереси держави, які в цьому випадку збігаються із публічним інтересом, не були незахищені. Участь прокурора в цій справі, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, є виправданою, не порушує справедливого балансу та зумовлена не тільки захистом державного, але й публічного інтересу, який полягає у захисті прав великої кількості громадян.
Колегія суддів зазначає, що у даному випадку, переглядаючи оскаржуване рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, правовідносини, які склалися між сторонами стосуються, в тому числі, і інтересів держави у сфері бюджету.
Відтак, визначальним при вирішенні наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави є наявність порушень у сфері бюджетних правовідносин.
При цьому, інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які належать до їх компетенції, а також захист прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який належить до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи.
          З огляду на зазначене та враховуючи дотримання прокурором визначеної національним законодавством процедури представництва інтересів держави в суді, судова колегія вважає висновок суду першої інстанції про те, що наданими прокурором доказами підтверджено наявність підстав для представництва в суді інтересів держави у спірних правовідносинах в особі Куяльницької сільської ради, відділу освіти Куяльницької сільської ради та Південного офісу Держаудитслужби правомірним.
Таким чином, доводи відповідача про те, що у даному разі відсутні підстави для представництва прокурором інтересів держави в суді не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки, саме Куяльницькою сільською радою, відділом освіти Куяльницької сільської ради та Південним офісом Держаудитслужби мали б вживатися відповідні заходи до відповідача щодо порушення умов чинного законодавства, чого останніми виконано не було в силу об`єктивних причин, які і стали, зокрема, підставою для звернення до суду саме прокурора.
Щодо розгляду справи по суті та доводів відповідача з приводу помилкового висновку суду першої інстанції про визнання недійсними додаткових угод до договору колегія суддів зазначає таке.
          Згідно з частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
          Частиною третьою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
         Згідно з абзацом 1 частини першої статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
          Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені у статті 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх і непрацездатних дітей.
          Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Тобто, для того щоб визнати той чи інший правочин недійсним, позивач по справі має довести, що такий правочин, саме в момент його укладання, зокрема, суперечив Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
          За приписами статті 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.
          До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.
          Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.
          Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад визначено Законом України "Про публічні закупівлі".
          Цей Закон передбачає, що договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом (частина 1 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі").
          Згідно з пунктами 6, 11, 22 статті 1 Закону України "Про публічні закупівлі":
- договір про закупівлю це господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі/спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару;
- замовники це суб`єкти, визначені згідно із статтею 2 цього Закону, які здійснюють закупівлі товарів, робіт і послуг відповідно до цього Закону;
- предмет закупівлі  - це товари, роботи чи послуги, що закуповуються замовником у межах єдиної процедури закупівлі або в межах проведення спрощеної закупівлі, щодо яких учасникам дозволяється подавати тендерні пропозиції/пропозиції або пропозиції на переговорах (у разі застосування переговорної процедури закупівлі).
          Так, як вбачається з матеріалів справи, 20.12.2020 року між  відділом освіти Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області (споживач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» м. Одеса (постачальник) було укладено договір про закупівлю електричної енергії № 276 та додатки до нього, відповідно до п.2.1. договору постачальник продає електричну енергію, за кодом CPV за ДК 021:2015 09310000-5 - електрична енергія, споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.
          Кількість електричної енергії на 2021 рік визначено в обсязі 520000кВт*год відповідно до додатку 3 до договору «Обсяги постачання (закупівлі) електричної енергії споживачу».
          При цьому у п.5.1 сторони визначили ціну договору на 2021 рік в 975   156 грн., в тому числі ПДВ 162   526 грн. Споживач розраховується з постачальником за електричну енергію за цінами, що визначаються відповідно до механізму визначення ціни електричної енергії згідно з обраною споживачем комерційною пропозицією, яка є додатком 3 до цього договору.
          У п.5.2 договору сторони зазначили, що ціна (тариф) електричної енергії зазначається в комерційній пропозиції постачальника.
          До матеріалів справи надано Комерційну пропозицію до договору № 276 від 22.12.2020, відповідно до якої ціна на електричну енергію на дату проведення аукціону складає 1,56275 грн. за 1 кВт*год без ПДВ, а станом на 01.01.2021 - 1,54392 грн. за 1 кВт*год без ПДВ.
          Крім того, встановлення сторонами в договорі обсягу поставки електричної енергії в 520000 кВт*год та визначення ціни договору в 975   156 грн. з ПДВ або 812   630 грн. без ПДВ дає підстави вважати, що сторони домовились про ціну електричної енергії в розмірі 1,56275 грн. за 1 кВт*год без ПДВ.
          Строк постачання електричної енергії визначений сторонами у п.2.3 договору з 01.01.2021 по 31.12.2021.
В подальшому, на підставі вказаного договору, між його сторонами було укладено низку додаткових угод, а саме: №1 від 21.12.2020,  №3 від 05.05.2021, №4 від 12.05.2021, №5 від 17.05.2021,  №6 від 30.08.2021,  №7 від  08.09.2021,  №8 від 14.09.2021,  №9 від 26.11.2021, №10 від 29.11.2021, № 11 від 01.12.2021, №12 від 03.12.2021, якими було підвищено ціну на електричну енергію, в кінцевому рахунку до  4,578048 грн. з ПДВ, з чим  не погодився прокурор, який вважає вказані додаткові угоди недійсними у зв`язку із порушенням сторонами за договором законодавства у сфері публічних закупівель.
Так, у п.1 додаткової угоди № 3 сторони змінили ціну товару без збільшення загальної вартості договору до 1,9967028 грн. за 1кВт*год (у тому числі ПДВ 20% - 0,3327838 грн.). Сторони посилались на п.2 ч.5 ст.41 Закону України «Про публічні закупівлі» . пп.2 п.13.2 Розділу 13 «Строк дії договору та інші умови», додаток № 2 «Комерційна пропозиція № ПВЦ-Індивідуальна комерційна пропозиція» до договору, а також на коливання ціни такого товару на ринку. Також вказаною додатковою угодою № 3 було внесено зміни до основного договору та додатків до нього № 2 та № 3 в частині ціни та відповідно кількості електроенергії, яка мала бути поставлена споживачеві, - внаслідок збільшення ціни обсяг постачання було скорочено до 482,498 тис. кВт*год.
Сторони уклали договір за результатами процедури відкритих торгів на виконання Закону України "Про публічні закупівлі", який установлює правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади та метою якого є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.
Статтею 3 цього Закону визначено, що закупівлі здійснюються за такими принципами: добросовісна конкуренція серед учасників; максимальна економія та ефективність; відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель; недискримінація учасників; об`єктивна та неупереджена оцінка тендерних пропозицій; запобігання корупційним діям і зловживанням.
Відповідно до пункту 8 частини другої статті 22 Закону України "Про публічні закупівлі" тендерна документація має містити проект договору про закупівлю з обов`язковим зазначенням порядку змін його умов.
У частині четвертій статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" визначено, що умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції / пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.
Відповідно до положень частин першої, другої статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Стаття 652 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Через зміну істотних обставин договір може бути змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) у момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.
За загальним правилом, істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі (частина п`ята статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі").
Утім, ця норма передбачає випадки, при яких допускається зміна істотних умов договору про закупівлю. Зокрема, відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" зміна істотних умов договору можлива у разі збільшення ціни за одиницю товару до 10 % пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.
Ця норма передбачає, що обов`язковою умовою для збільшення ціни договору є наявність підтверджених обставин коливання цін на ринку щодо відповідного товару, зокрема, й електричної енергії.
Чинне законодавство не передбачає переліку документів, які можуть підтверджувати факт коливання цін. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що частина п`ята статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" дає можливість змінити умови укладеного договору шляхом збільшення ціни за одиницю товару до 10 % та має на меті запобігання ситуаціям, коли внаслідок істотної зміни обставин укладений договір стає вочевидь невигідним для постачальника. Разом з тим ця норма застосовується, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить для однієї сторони договору його виконання вочевидь невигідним і збитковим. Документи щодо коливання ціни повинні підтверджувати, чому відповідне підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору за ціною, запропонованою замовнику на тендері та/або чому виконання укладеного договору стало для постачальника вочевидь невигідним (подібна за змістом позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.04.2019 у справі № 915/346/18, від 12.02.2020 у справі № 913/166/19, від 21.03.2019 у справі №912/898/18, від 25.06.2019 у справі № 913/308/18, від 12.09.2019 у справі № 915/1868/18).
Прокурор у цьому позові визначив підставою для визнання недійсними додаткових оспорюваних угод саме положення пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі".
Зі змісту статей 651, 652 Цивільного кодексу України та пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" вбачається, що зміна істотних умов договору про закупівлю (збільшення ціни за одиницю товару) є правомірною виключно за таких умов: відбувається за згодою сторін; порядок зміни умов договору має бути визначений самим договором (відповідно до проекту, який входив до тендерної документації); підстава збільшення - коливання ціни такого товару на ринку (обґрунтоване і документально підтверджене постачальником); ціна за одиницю товару може збільшуватися не більше ніж на 10%; загальна сума (ціна) договору не повинна збільшуватися (подібний висновок зроблений у постановах Верховного Суду від 09.06.2022 у справі № 927/636/21 та від 07.12.2022 у справі № 927/189/22).
У постанові від 12.09.2019 у справі № 915/1868/18 Верховний Суд наголосив на тому, що можливість зміни ціни договору внаслідок недобросовісних дій сторін (сторони) договору робить результат закупівлі невизначеним та тягне за собою неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі, визначених Законом.
У вищезазначеному договорі сторони визначили ціну за електричну енергію у розмірі 1,56275 грн за 1 кВт-год. та встановили, що істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами у повному обсязі крім випадків, одним із яких є збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної у договорі про закупівлю не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю.
Отже, господарський апеляційний суд зазначає, що навіть за умов погодження сторонами договору можливості зміни ціни електричної енергії шляхом укладання додаткових угод, факт укладання договору за результатами проведення процедури закупівлі встановлює обмеження, визначені Законом. Зокрема, ціна на електричну енергію може збільшуватись у разі, коли коливання ціни на ринку обґрунтоване та документально підтверджене, якщо це не робить для однієї сторони договору його виконання вочевидь невигідним, збитковим та не може перевищувати збільшення ціни за одиницю товару більш ніж на 10 %. Такий висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 16.02.2023 у справі № 903/383/22, що прийнята у побідних правовідносинах.
Як вбачається з матеріалів господарської справи,  надані відповідачем  цінові роздруківки з сайту Державного підприємства "Оператор ринку" за своїм змістом є лише документами довідково-інформаційного характеру і фактично дублюють дані із сайту Державного підприємства "Оператор ринку" та не містять точної інформації про коливання цін на електричну енергію станом як на момент звернення відповідача з пропозиціями про внесення змін до договору, так і на момент підписання спірних додаткових угод. Як правильно встановив суд першої інстанції, жоден із наведених документів не містить будь-якої інформації саме про факт коливання цін на електричну енергію у порівнянні з датою укладення договору та моментом звернення постачальника з пропозиціями внести зміни до нього у частині зміни (збільшення) ціни на одиницю товару. Тому судова колегія вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов  висновку про те, що у відповідача не було підстав для збільшення ціни електричної енергії і відповідач не навів доводів на підтвердження того, що невнесення змін до договору у частині збільшення ціни на електричну енергію у спірному періоді було б очевидно невигідним та збитковим.
У вказаній вище постанові від 16.02.2023 у справі № 903/383/22 Верховний Суд вже звертав увагу на: «сталу та послідовну позицію Верховного Суду, що будь-який покупець товару за звичайних умов не може бути зацікавленим у збільшенні його ціни, а відповідно й у зміні відповідних умов договору. Тобто, навіть за наявності росту цін на ринку відповідного товару, який відбувся після укладення договору, покупець має право відмовитися від підписання невигідної для нього додаткової угоди, адже ціна продажу товару вже визначена в договорі купівлі-продажу чи поставки. При цьому така відмова покупця не надає постачальнику права в односторонньому порядку розірвати договір. Метою регулювання, передбаченого статтею 41 Закону України "Про публічні закупівлі", а саме, закріплення можливості сторін змінити умови укладеного договору шляхом збільшення ціни за одиницю товару до 10 % є запобігання ситуаціям, коли внаслідок істотної зміни обставин укладений договір стає вочевидь невигідним для постачальника».
Крім того, з матеріалів господарської справи вбачається, що при укладанні оспорюваних додаткових угод не додержані вимоги про збільшення ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 %. Зокрема,  відділ освіти Куяльницкої сільської ради, як споживач, мав беззаперечне право на отримання електричної енергії за ціною, визначеною в укладеному сторонами договорі, однак підписав оскаржувані додаткові угоди і ціна електричної енергії збільшилася на 144,1235 % (з  1,56275 грн до 4,578048 грн  за 1 кВт-год).
Колегія суддів зазначає, що перемога у тендері (закупівля за державні кошти),  укладення договору з однією ціною та її подальше підвищення на 144,1235 % шляхом так званого "каскадного" укладення додаткових угод є нечесною і недобросовісною діловою практикою з боку продавця та вважає, що укладення спірних угод у цьому випадку призвело до нівелювання результатів відкритих торгів.
Будь-який суб`єкт підприємницької діяльності діє на власний ризик. Укладаючи договір поставки товару на певний строк у майбутньому, він гарантує собі можливість продати свій товар, але при цьому несе ризики зміни його ціни. Підприємець має передбачати такі ризики і одразу закладати їх у ціну договору.
Законодавство про публічні закупівлі встановлює спеціальний порядок зміни істотних умов договору, укладеного на відкритих торгах. Споживач, як сторона договору, розпоряджався не власними коштами, а коштами місцевого бюджету, тобто коштами відповідної громади. Таке розпорядження було неефективним, здійсненим на шкоду інтересам держави та громади, з порушенням норм Закону України «Про публічні закупівлі» та засад цивільного законодавства (добросовісного користування правами), з огляду на що оскаржені додаткові угоди до договору про постачання електричної енергії споживачу правомірно визнані судом першої інстанції недійсними.
Установивши недійсність укладених між сторонами договору додаткових угод, колегія суддів зазначає, що правовідносини з постачання електричної енергії між позивачем і відповідачем у спірний період регулюються договором, а відтак, і поставка електричної енергії, і оплата мала здійснюватися сторонами відповідно до умов договору.
Щодо доводів  відповідача про те що Законом передбачена можливість неодноразового збільшення ціни за одиницю товару на 10%, колегія суддів зазначає наступне.
Доводи відповідача в цій частині фактично зводяться до того, що сторони правомірно вносили зміни декілька разів у частині ціни за одиницю товару, але не більше ніж на 10 відсотків кожного разу, з урахуванням попередніх змін, внесених до нього, при цьому, що такі зміни не призвели до збільшення суми, визначеної в договорі.
Колегія суддів не погоджується з такими доводами та зауважує, що обмеження (10 %) застосовується як максимальний ліміт щодо зміни ціни, визначеної в договорі, незалежно від того, як часто відбуваються такі зміни (кількість підписаних додаткових угод) (постанова Верховного Суду від 16.02.2023 у справі № 903/366/22).
Колегія суддів також звертає увагу відповідача, що будь - яке інше тлумачення норми п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону нівелює, знецінює, робить непрозорою процедуру відкритих торгів, та прямо суперечить взятим Україною міжнародним зобов`язанням щодо приведення національного законодавства у відповідність до стандартів Європейського Союзу, зокрема в частині протидії «ціновому демпінгу» в сфері публічних закупівель.
Наведене у сукупності свідчить про наявність підстав для визнання оспорюваних додаткових угод недійсними та відповідно задоволення позовних вимог в цій частині.
Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч.1 ст. 76, ч. 1 ст. 78, ч. 1 с. 79 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Суд також враховує принцип застосування вірогідності доказів в даному випадку та некоректність поведінки повноважного відповідача у вигляді підписання додаткових угод №3,№4,№5,№6,№7,№8,№9,№10,№11,№12 до договору від 22.12.2020 №276 з порушенням п.2 ч.4 ст.36 Закону України "Про публічні закупівлі". Такі дії містять ознаки і зловживання правом, що є неприпустимим в розумінні вимог ст. 13 Цивільного кодексу України.
Згідно зі ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Колегія суддів зауважує, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.
Для того, щоб судовий розгляд був справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції, суд зобов`язаний належним чином вивчити та перевірити зауваження, доводи й докази, а також неупереджено їх оцінити на предмет того, чи будуть вони застосовуватися в рішенні суду.
Частиною 2 ст.712 Цивільного кодексу України передбачено, що до договору постачання застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до приписів ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
У ст.669 Цивільного кодексу України визначено, що кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні.
Відповідно до ч.1 ст.670 Цивільного кодексу України, якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.
Отже, господарський апеляційний суд зазначає, що оскільки спірні додаткові угоди до договору правильно визнані недійсними, підстава для оплати поставленої електричної енергії за ціною, встановленою у додаткових угодах, фактично відпала, тому Товариство повинно повернути грошові кошти відділу освіти Куяльницкої сільської ради у заявленому розмірі на підставі частини першої статті 670 Цивільного кодексу України. Така позиція Верховного Суду є сталою та послідовною, підтримана у постановах Верховного Суду від 16.02.2023 у справі № 903/383/22 та у справі № 903/366/22, які ухвалені саме за наслідками розгляду спорів щодо дотримання вимог Закону України «Про публічні закупівлі» у редакції після 19.04.2020 при виконанні сторонами договору постачання електроенергії.
Доводи відповідача про те, що підстави для застосування до спірних правовідносин положень ч. 1 ст. 670 Цивільного кодексу України відсутні, колегія суддів не приймає до уваги та зазначає, що оскільки між сторонами існують договірні відносини, то правовою підставою для задоволення вимог про стягнення надмірно сплачених коштів (коштів, сплачених за товар, який так і не було поставлено) є саме ч. 1 ст. 670 Цивільного кодексу України (постанова Верховного Суду від 07.02.2023 у справі № 927/188/220).
Також, переглядаючи в апеляційному порядку в цій частині позовні вимоги та доводи прокурора, викладені в його апеляційній скарзі,  господарський апеляційний суд зазначає таке.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 22 Бюджетного кодексу України головними розпорядниками бюджетних коштів за бюджетними призначеннями, визначеними іншими рішеннями про місцеві бюджети, є місцеві державні адміністрації, виконавчі органи та апарати місцевих рад (секретаріат Київської міської ради), структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів місцевих рад в особі їх керівників.
Відділ освіти є виконавчим органом місцевої ради, який у розумінні ст. 22 Бюджетного кодексу України є розпорядником бюджетних коштів (за рахунок яких здійснювалася закупівля електричної енергії за договором), що уповноважений на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов`язань та здійснення видатків бюджету та зобов`язаний ефективно та раціонально використовувати бюджетні кошти, чим сприяти недопущенню порушень інтересів держави у бюджетній сфері та публічних закупівель.
Судовою колегією  та судом першої інстанції встановлено, що договір та спірні додаткові угоди до нього були укладені між відділом освіти Куяльницької сільської ради та  Товариством з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія». 
           Як вже було зазначено вище за текстом постанови, у цих правовідносинах саме дана сторона за договором є належним суб`єктом та органом місцевого самоврядування.
Враховуючи викладене вище, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції, що прокурором невірно визначено відділ освіти Куяльницької сільської ради позивачем, на користь якого повинні стягуватись надмірно сплачені бюджетні кошті, оскільки він є стороною спірних правочинів та органом, уповноваженим державою здійснювати повноваження щодо захисту порушених інтересів держави у зазначеній сфері правовідносин.
При цьому суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин у даній справі висновок суду касаційної інстанції по справі №905/1907/21, бо немає подібності, оскільки  обставини  стосувалося школи,  в інтересах якої не може прокурор заявляти позов, бо вона за договором  є комунальним закладом, виступає не як суб`єкт владних повноважень, а як сторона у зобов`язальних правовідносинах, тоді як у даній справі прокурор звернувся з позовом в інтересах Відділу освіти Куяльницької сільської ради, яке є органом місцевого самоврядування.
Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що прокурором вірно визначено Управління освіти позивачем, оскільки воно є стороною спірних правочинів та органом, уповноваженим державою здійснювати повноваження щодо захисту порушених інтересів держави у зазначений сфері правовідносин.
Таким чином,  в даному випадку відділом освіти Куяльницької сільської ради було отримано 371 196 кВт*год електричної енергії, за яку останній мав би сплатити  696   103 грн. 86 коп., (відповідно до договору за 1 кВт*год 1,8753 грн.), а фактично сплатив 963 406 грн. 08 коп., внаслідок безпідставного збільшення вартості електроенергії. Переплата становить 267 302 грн. 22 коп., яка і є предметом спору.
З огляду на вищевикладене, враховуючи встановлені обставини, судова колегія не погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог керівника  Подільської окружної прокуратури щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» про стягнення надмірно сплачених коштів у розмірі 267 302 грн. 22 коп., доводи апелянта 2 підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції в цій частині слід скасувати з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог прокурора в повному обсязі.
Відповідно до діючого законодавства обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.
Рішення суду має прийматися у цілковитій відповідності з нормами матеріального та процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних та допустимих доказів у конкретній справі.
Відповідно до статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.
Відповідно до частини першої статті 277  Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом апеляційної інстанції встановлена часткова невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам даної справи.
          Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Одеської області від 04.09.2023 по справі №916/1824/23 потребує задоволення, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» м. Одеса не потребує задоволення, а оскаржуване рішення Господарського суду Одеської області від 04.09.2023 у справі №916/1824/23, слід скасувати в частині відмови у позові керівника Подільської  окружної прокуратури в інтересах держави в особі Відділу освіти Куяльницької сільської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» про стягнення надмірно сплачених коштів в розмірі 267 302 грн. 22 коп. з ухваленням судом апеляційної інстанції нового судового рішення в цій частині про задоволення позовних вимог прокурора в повному обсязі, залишивши без змін рішення суду першої інстанції в іншій частині.
          Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційний перегляд судового рішення покладаються на сторони пропорційно задоволеним вимогам. Крім того, судом апеляційної інстанції здійснено новий розподіл судових витрат, понесених при розгляді справи у суді першої інстанції у зв`язку із частковим скасуванням рішення місцевого господарського суд, у відповідності до вимог  пп. б п. 3 ч. 1 ст. 282 Господарського процесуального кодексу України.
          Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

          Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» м. Одеса залишити без задоволення.
          Апеляційну скаргу Заступника керівника Одеської обласної прокуратури задовольнити.
          Рішення Господарського суду Одеської області від 04.09.2023 у справі № 916/1824/23 в частині відмови у задоволенні позову Прокурора про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія»  м. Одеса  на користь відділу освіти Куяльницької сільської ради безпідставно надмірно сплачених бюджетних коштів в сумі 267   302 грн. 22 коп. - скасувати.
          Позовні вимоги заступника керівника Подільської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Південного офісу Державної аудиторської служби України, Куяльницької сільської ради  та Відділу освіти Куяльницької сільської ради в частині стягнення 267 302 грн. 22 коп. з Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» м. Одеса задовольнити.
                    Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» (65007, м. Одеса, вул. Мала Арнаутська 88, код ЄДРПОУ 42114410 ф/а ) на користь Відділу освіти Куяльницької сільської ради (код ЄДРПОУ 41839175, ю/а Одеська область, Подільський район, с. Куяльник, вул. Куяльницька 26А)  грошові кошти в сумі 267   302 грн. 22 коп.
В іншій частині рішення Господарського суду Одеської області від 04.09.2023 року у справі №916/1824/23 залишити без змін.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» (65007, м. Одеса, вул. Мала Арнаутська 88, код ЄДРПОУ 42114410 ф/а ) на користь Одеської обласної прокуратури  (розрахунковий рахунок №35213085000564 в ДКСУ м. Київ МФО 820172 код ЄДРПОУ 03528552, м. Одеса, вул.Пушкінська,3 )  витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 4009 грн. 54 коп., витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 6   014 грн. 31 коп.
Доручити Господарському суду Одеської області видати  накази із зазначенням необхідних реквізитів.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.
Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 11.12.2023 року.
Повний текст постанови складено 12 грудня  2023 року.
  Головуючий суддя   	            Г.І. Діброва	
  Судді  	            Н.М. Принцевська	
 	 А.І. Ярош