ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 листопада 2023 року 
м. Київ
справа № 127/18013/20
провадження № 51-4182км23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                         ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
захисника                                                               ОСОБА_6 ,
представника потерпілої                                   ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_8 на вирок Вінницького апеляційного суду від 21 червня 2023 року та його захисника - адвоката ОСОБА_6 , на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 27 квітня 2023 року та зазначений вирок апеляційного суду у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016020020000263, за обвинуваченням
ОСОБА_8 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Яново Октябрського району Ростовської області Російської Федерації та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 2, 3 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 27 квітня 2023 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК, та засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 цього Кодексу ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
Також цим вироком ОСОБА_8 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 190 КК та виправдано за недоведеністю того, що кримінальне правопорушення вчинене ним.
Вирішено питання щодо зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання та стосовно процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
Постановлено за цивільним позовом стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 40 000 дол. США(що становить 1 462 744 грн) у рахунок відшкодування майнової шкоди.
Згідно з вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він влітку 2013 року (більш точної дати і часу досудовим розслідуванням не встановлено) на території металобази, розташованої на вул. Київській у м. Вінниці, діючи умисно, з корисливих мотивів, маючи на меті збагатитися, не маючи наміру виконати взяті на себе зобов`язання, зловживаючи довірою ОСОБА_9 вмовив останню надати йому в борг гроші в сумі 40 000 дол. США, що згідно з курсом НБУ на день вчинення злочину становило 319 720 грн, для розвитку фірми, та зобов`язався повернути їх до 23 грудня 2014 року, однак ні до цієї дати, ні пізніше не повернув. Таким чином, ОСОБА_8 заподіяв ОСОБА_9 майнову шкоду на зазначену суму.
Для надання своїм діям законного вигляду 23 березня 2014 року на території згаданої металобази ОСОБА_8 написав боргову розписку на ім`я ОСОБА_9 про отримання ним у потерпілої вищевказаних грошей.
Також орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_8 в тому, що він у невстановлений час та місці, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, маючи на меті збагатитися, не маючи наміру виконувати взяті на себе зобов`язання, зловживаючи довірою ОСОБА_10 , заволодів грошима останньої в сумі 243 000 грн, які він отримав від реалізації належного потерпілій зерна пшениці 3-го класу в кількості 39,64 т. Таким чином, ОСОБА_8 заподіяв ОСОБА_11 майнову шкоду на вказану суму.
Для надання своїм діям законного вигляду 02 жовтня 2018 року в невстановлений час та місці ОСОБА_8 написав боргову розписку на ім`я ОСОБА_11 про свою заборгованість перед потерпілою на суму 243 000 грн.
Крім того, орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_8 в тому, що він, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, маючи на меті збагатитися, не маючи наміру виконувати взяті на себе зобов`язання, зловживаючи довірою ОСОБА_10 , заволодів грошима останньої в сумі 319 364,80 грн, які він отримав від реалізації належного потерпілій зерна пшениці 6-го класу в кількості 28,32 т, 29,14 т і 12,58 т. Таким чином, ОСОБА_8 заподіяв ОСОБА_11 майнову шкоду на суму 319 364,80 грн.
Для надання своїм діям законного вигляду 02 жовтня 2018 року в невстановлений час та місці ОСОБА_8 написав боргову розписку на ім`я ОСОБА_11 про свою заборгованість перед потерпілою на суму 243 000 грн.
Вінницький апеляційний суд 21 червня 2023 року під час розгляду кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора та потерпілої скасував вирок місцевого суду в частині призначення ОСОБА_8 покарання і постановив свій, яким призначив засудженому покарання за ч. 3 ст. 190 КК (у редакції Закону № 270-VІ від 15 квітня 2008 року) у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК (у редакції Закону № 838-VIII від 26 листопада 2015 року) зараховано у строк покарання ОСОБА_8 строк попереднього ув`язнення з 02 липня до 11 серпня 2020 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
У решті вирок місцевого суду щодо ОСОБА_8 залишено без змін.
Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги, і заперечення інших учасників провадження 
Захисник ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати постановлені стосовно ОСОБА_8 судові рішення й виправдати останнього у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК.
За твердженням захисника, докази, якими сторона обвинувачення обґрунтувала винуватість його підзахисного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК, не підтверджують наявності складу інкримінованого злочину. 
Вважає, що навіть за умови підтвердження факту передачі грошей ОСОБА_8 в борг, відсутні докази, які підтверджують його умисел на заволодіння грошима в момент їх отримання. 
На переконання захисника, між засудженим та потерпілою наявні цивільно-правові відносини.
Крім того, ОСОБА_6 не погоджується з мотивами апеляційного суду, якими цей суд обґрунтував своє рішення в частині незастосування строків давності до ОСОБА_8 відповідно до положень ст. 49 КК.
За твердженням захисту, у зв`язку з тим, що інкримінований ОСОБА_8 злочин, згідно з установленими судами фактичними обставинами, вчинений засудженим влітку 2013 року, то датою, від якої необхідно рахувати початок перебігу строку давності, є 01 червня 2013 року. 
Як зазначає захисник, апеляційний суд, визнаючи ОСОБА_8 винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину, не звільнив засудженого від відбування покарання відповідно до ч. 5 ст. 74 КК, чим погіршив його процесуальне становище.
Засуджений ОСОБА_8 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити вирок апеляційного суду від 21 червня 2023 року та звільнити його від призначеного покарання на підставі ч. 5 ст. 74 КК у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбачених ст. 49 КК, та в решті рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.
Як і захисник, ОСОБА_8 у поданій скарзі не погоджується з висновками апеляційного суду, якими цей суд обґрунтував незастосування до нього приписів ст. 49 КК.
У письмових запереченнях на касаційні скарги сторони захисту прокурор та потерпіла, посилаючись на безпідставність викладених у них доводів, просять залишити скарги без задоволення, а постановлені щодо ОСОБА_8 судові рішення без зміни. 
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 висловив аргументи щодо підтримання поданих ним та засудженим ОСОБА_8 касаційних скарг.
Представник потерпілої ОСОБА_7 та прокурор ОСОБА_5 , надавши відповідні пояснення, заперечили проти задоволення касаційних скарг сторони захисту. 
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи, викладені в касаційних скаргах сторони захисту, Суд дійшов висновку, що вони підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.
За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, виходячи з наведених положень процесуального закону суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку. 
Під час перевірки доводів, наведених у касаційних скаргах, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Висновок суду в частині виправдання ОСОБА_8 за інкримінованими йому кримінальними правопорушеннями, передбаченими частинами 2, 3 ст. 190 КК, стосовно ОСОБА_11 Верховний Суд не перевіряє, оскільки законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині сторона захисту не оскаржує.
При цьому касаційний суд наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу (ч. 1 ст. 433 КПК).
З огляду на викладене Суд відхиляє доводи касаційної скарги, у яких захисник оспорює встановлені за результатами судового розгляду обставини, викладаючи власну версію подій, оскільки вони стосуються по суті невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що не є предметом перевірки суду касаційної інстанції. 
Як передбачено ст. 94 КПК, оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
За результатами касаційного перегляду матеріалів кримінального провадження в межах доводів касаційної скарги захисника не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про винуватість  ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 370, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК вказані висновки ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджено доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими судом згідно зі ст. 94 цього Кодексу. Зміст обставин і доказів докладно наведено у вироку.
Так, постановляючи вирок, суд першої інстанції врахував показання потерпілої, яка розповіла про обставини заволодіння ОСОБА_8 її грошима. Вона вказала, що, товаришуючи з ОСОБА_8 тривалий час та знаючи, що засуджений має постійну роботу і гроші, вона надала йому в борг кошти в сумі 40 000 дол. США під 4 % в місяць. Три - чотири місяці засуджений платив їй відсотки від суми, але потім перестав їх платити, через це вона попросила ОСОБА_8 написати їй розписку про те, що він зобов`язується повернути їй гроші до 23 грудня 2014 року, на що засуджений погодився. Однак ні до цієї дати, ні пізніше ОСОБА_12 не повернув їй зазначеної суми грошей, а також показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які вказали, що їм відомо про надання ОСОБА_9 ОСОБА_8 грошей. Суд узяв до уваги і письмові докази, які детально викладені у вироку, серед яких розписка ОСОБА_8 .
З`ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази в їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні шахрайства у великих розмірах і правильно кваліфікував його дії за ч. 3 ст. 190 КК. 
Крім того, з вироку вбачається, що суд надав оцінку доводам сторони захисту про наявність між засудженим і потерпілою цивільно-правових відносин.
Так, спростовуючи ці доводи, суд вказав, що ОСОБА_8 , зловживаючи довірою потерпілої, заводів її грошима та не мав наміру їх повертати, що утворює склад злочину.
Згідно зі ст. 190 КК шахрайство - це заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою.
Відмежовуючи шахрайство від цивільно-правових деліктів, необхідно виходити з того, що отримання майна з умовою виконання якого-небудь зобов`язання може бути кваліфіковане як шахрайство, якщо встановлено, що винна особа вже в момент заволодіння цим майном мала на меті його привласнити, а зобов`язання - не виконувати. Розмежування кримінально караного злочину від                   цивільно-правової угоди необхідно здійснювати не за тим, як оформлені укладені між сторонами договори, а за тим, що стало результатом цієї договірної діяльності. Якщо одна сторона, приймаючи на себе зобов`язання, не має ніяких реальних можливостей і бажання їх виконувати, йдеться про шахрайство (постанова Верховного Суду від 24 вересня 2020 року у справі № 755/10138/16-к).
Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 24 листопада 2016 року у справі № 5-250кс16, наявність формальних (навіть належним чином оформлених) цивільно-правових відносин, за допомогою яких суб`єкт прагне завуалювати свій злочинний умисел, за наявності підстав не повинна бути перешкодою для оцінки скоєного як злочину, передбаченого             ст. 190 КК.
Існування між обвинуваченим та потерпілим певних цивільно-правових чи інших подібних правовідносин, які були закріплені в певному правочині, саме собою не виключає можливості кваліфікації діяння особи як шахрайства за наявності усіх необхідних елементів складу цього злочину. В окремих випадках такі відносини цілком можуть бути частиною реалізації умислу особи на заволодіння чужим майном шляхом обману чи зловживання довірою.
Принциповим у цьому питанні є встановлення і доведення поза розумним сумнівом, що особа, умисно, з корисливих мотивів заволодіваючи чужим майном або набуваючи права на майно шляхом обману чи зловживання довірою, зокрема й беручи на себе при цьому певні зобов`язання, одразу не мала наміру їх виконувати, використовуючи певні правовідносини як спосіб реалізації умислу, спрямованого на заволодіння чужим майном шляхом обману чи зловживання довірою. Висновок про це може бути зроблений, у тому числі, виходячи із сукупності фактичних дій такої особи.
Отже, суд констатував, що в момент передачі ОСОБА_8 грошей потерпіла була переконана в тому, що засуджений виконає своє зобов`язання і поверне їй гроші. Однак ОСОБА_8 під час кожної зустрічі, або телефонної розмови, обіцяючи потерпілій повернути їй гроші, відкладав їх повернення на іншу дату, тобто в такий спосіб намагався приховати свої дійсні наміри привласнити гроші, відтерміновуючи таким чином момент, щоб ОСОБА_9 не здогадалася, що він її обманює. З метою надання відносинам між ним і потерпілою вигляду цивільно-правових ОСОБА_8 і написав розписку не в момент отримання грошей, а пізніше, на вимогу потерпілої.
З викладених вище мотивів суд відхилив твердження сторони захисту про наявність між засудженим та потерпілою цивільно-правових відносин.
Ці висновки місцевого суду перевірив апеляційний суд, який визнав їх обґрунтованими та вмотивованими, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення.
Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, вважає їх правильними, а доводи захисника про протилежне непереконливими. 
Більш того, Суд звертає увагу на відсутність у матеріалах кримінального провадження будь-яких даних про те, що ОСОБА_8 мав бажання виконати взяті на себе перед ОСОБА_9 зобов`язання.
Щодо незастосування апеляційним судом до ОСОБА_8 строків давності, передбачених ст. 49 КК
Сторона захисту вважає, що в цій справі є підстави для застосування до ОСОБА_8 строків давності, передбачених ст. 49 КК. 
На переконання захисту, згідно зі встановленими судами обставинами, інкримінований засудженому злочин вчинено влітку 2013 року, а тому з урахуванням того, що всі сумніви необхідно трактувати на користь засудженого, датою його вчинення необхідно вважати 01 червня 2013 року. Водночас зазначає, що апеляційний суд, визнаючи ОСОБА_8 винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, не звільнив засудженого від відбування покарання відповідно до ч. 5 ст. 74 КК, чим погіршив його становище.
Питання стосовно неможливості встановлення строку притягнення засудженого до кримінальної відповідальності, згідно зі ст. 49 КК, порушував захисник і у поданій апеляційній скарзі. 
Відхиляючи доводи захисту, апеляційний суд вказав, що інкримінований ОСОБА_8 злочин щодо потерпілої ОСОБА_9 був вчинений засудженим в період з літа 2013 року по кінець 2014 року. Також суд уточнив у потерпілої дату передачі грошей, вона вказала, що не пам`ятає дати, але зазначила, що приблизно це був липень, серпень, вересень.
З урахуванням зазначеного вище суд дійшов висновку, що на момент апеляційного розгляду справи строки стосовно ОСОБА_8 , передбачені ст. 49 КК, не сплили.
Крім того, суд зазначив, що строк давності притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 190 КК переривався, оскільки з наявної в матеріалах справи копії обвинувального акта в іншому кримінальному провадженні вбачалося, що в період із жовтня 2014 року по січень 2015 року засуджений вчинив новий злочин, передбачений ч. 2 ст. 364-1 КК. 
Верховний Суд вважає ці мотиви апеляційного суду помилковими з огляду на таке.
Стосовно часу вчинення інкримінованого ОСОБА_8 злочину.
Так, згідно з формулюванням обвинувачення визнаного судом доведеним, суд встановив, що злочин, передбачений ч. 3 ст. 190 КК, ОСОБА_8 вчинив влітку 2013 року (більш точної дати і часу досудовим розслідуванням не встановлено).
Верховний Суд погоджується з доводами сторони захисту, що в цій ситуації необхідно виходити з того, що всі сумніви стосовно доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь, а тому за обставин цієї справи та за відсутності інших встановлених даних датою вчинення злочину необхідно вважати 01 червня 2013 року. 
Касаційний суд не залишає поза увагою того, що суд уточнив у потерпілої місяць вчинення злочину, однак акцентує на тому, що апеляційний суд не встановив нових фактичних обставин, ніж ті, що були встановлені місцевим судом, а саме те, що злочин вчинений ОСОБА_8 влітку 2013 року.
Стосовно того, що інкримінований ОСОБА_8 злочин був закінчений у кінці 2014 року.
На переконання апеляційного суду, злочин, передбачений ч. 3 ст. 190 КК, вчинений ОСОБА_8 в період з літа 2013 року до кінця 2014 року (до дати, до якої засуджений зобов`язаний був повернути гроші потерпілій). 
Однак з такими твердження суду апеляційної інстанції не погоджується колегія суддів. 
З установлених судами фактичних обставин справи вбачається, що ОСОБА_8 влітку 2013 року, діючи умисно, зловживаючи довірою ОСОБА_9 , вмовив останню надати йому в борг гроші в сумі 40 000 дол. США, не маючи наміру виконувати взяті на себе зобов`язання щодо повернення потерпілій цих коштів.
З цих обставин слідує, що умисел у ОСОБА_8 на заволодіння грошима потерпілої виник влітку 2013 року, тобто тоді коли засуджений вмовив ОСОБА_9 надати йому гроші в сумі 40 000 дол. США, а тому злочин був закінчений з моменту протиправного заволодіння засудженим грошима.
Стосовно переривання строку давності.
Апеляційний суд дійшов висновку, що строк давності кримінальної відповідальності переривався, оскільки у справі наявний обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364-1 КК, в іншому кримінальному провадженні. Згідно із цим актом, інкримінований засудженому злочин за ч. 2 ст. 364-1 КК він вчинив у період із жовтня 2014 року по січень 2015 року.
Однак такі твердження суду апеляційної інстанції є безпідставними, з огляду на нижченаведене.
Пунктом 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Вказане положення становить підґрунтя для регламентації цього принципу в національному законодавстві.
Згідно із ч. 1 ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Такий конституційний принцип презумпції невинуватості майже аналогічно закріплено безпосередньо в тексті закону України про кримінальну відповідальність (ч. 2 ст. 2 КК), а також відображено у кримінальному процесуальному законі (ст. 7 та ч. 1 ст. 17 КПК). 
Отже, згідно з чинним законодавством винуватість особи може бути встановлено лише обвинувальним вироком суду.
З викладених підстав Верховний Суд дійшов висновку, що оскільки на час апеляційного розгляду справи вирок щодо ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 364-1 КК ухвалений не був, то підстав вважати перерваним перебіг строків давності в суду не було.
З урахуванням вищенаведеного Суд підсумовує, що в кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_8 необхідно вважати, що злочин, передбачений ч. 3 ст. 190 КК, засуджений вчинив 01 червня 2013 року, а тому на час розгляду справи апеляційним судом (21 червня 2023 року) закінчилися строки давності притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності.
Злочин, передбачений ч. 3 ст. 190 КК, станом на вищевказаний період, відповідно до ст. 12 КК належав до категорії тяжких злочинів, за який було передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло десять років - у разі вчинення тяжкого злочину.
Згідно з ч. 5 ст. 74 КК особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених ст. 49 цього Кодексу.
Як установлено ч. 8 ст. 284 КПК, звільнення особи від кримінальної відповідальності можливо тільки за її згодою.
У зв`язку з тим, що сторона захисту під час апеляційного провадження не просила суд звільнити ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності, апеляційний суд зобов`язаний був звільнити засудженого від призначеного покарання, як слушно про це зазначають захисник і засуджений в касаційних скаргах.
Водночас у поданій касаційній скарзі ОСОБА_8 просить змінити ухвалений щодо нього вирок апеляційного суду і звільнити його від призначеного покарання на підставі ч. 5 ст. 74 КК у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду погоджується з доводами, викладеними стороною захисту в касаційних скаргах, про те, що апеляційний суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, унаслідок чого вирок суду апеляційної інстанції підлягає зміні.
Керуючись статтями433, 434, 436-438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційні скарги захисника ОСОБА_6 та засудженого ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Вінницького апеляційного суду від 21 червня 2023 року щодо ОСОБА_8 за обвинуваченням за ч. 3 ст. 190 КК за епізодом стосовно заволодіння грошима ОСОБА_9 змінити.
На підставі п. 4 ч.1 ст. 49, ч.5 ст. 74 КК звільнити ОСОБА_8 від покарання, призначеного за ч. 3 ст. 190 КК за епізодом стосовно заволодіння грошима ОСОБА_9 . 
У решті  вироки Вінницького міського суду Вінницької області від 27 квітня         2023 року та Вінницького апеляційного суду від 21 червня 2023 рокущодо     ОСОБА_8  залишити без зміни.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                  ОСОБА_3