УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 листопада 2023 року
м. Київ
справа № 646/2282/23
провадження № 51 - 7009 ск 23
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21 липня 2023 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 24 жовтня 2023 року,
встановив:
Завироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21 липня 2023 року  ОСОБА_5 засуджено за ч. 5 ст.407 КК (далі - КК) та призначено йому покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 24 жовтня 2023 року вказаний вирок місцевого суду залишено без змін.
Згідно з вироком, ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 20 жовтня 2022 року, у невстановлений у ході досудового розслідування час, під час проходження військової служби, перебуваючи на посаді водія кулеметного взводу 2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , умисно, в умовах воєнного стану, без поважних причин, з мотивів тимчасово не виконувати обов`язки військової служби та з метою тимчасово ухилитися від її проходження, у порушення вимог ст.ст.11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст.1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, самовільно залишив місце служби (АДРЕСА_2) та знаходився постійно за місцем свого мешкання ( АДРЕСА_1 ) де проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби до моменту затримання 09 травня 2023 року. 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду змінити та звільнити його підзахисного на підставі положень ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.
В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що суди не врахували всіх даних, що характеризують особу засудженого та обставин, що пом`якшують покарання (щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, зробив для себе необхідні висновки, став на шлях виправлення, у подальшому не має наміру вчиняти будь-які кримінальні правопорушення). Крім того, має на утриманні трьох дітей, жінку та матір, яка потребує стороннього нагляду. Також, ОСОБА_5 має намір продовжити  службу в  Збройних силах України. 
Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши долученідо скарги копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити знаступних підстав.
За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги та вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого, виправданого чи особи, стосовно якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.  
Висновок суду про доведеність винуватості  ОСОБА_5 у вчиненні зазначеного у вироку кримінальногоправопорушення за обставин, установлених та перевірених місцевим судом у порядку ч. 3 ст. 349 КПК та правильність кваліфікації його дій за ч. 5ст. 407 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
Що стосується доводів касаційної скарги про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та даним про особу засудженого через суворість, то вони, на думку колегії суддів, є необґрунтованими.
Як указано в ст.ст.50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з цієї мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації,покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Згідно ст. 75 цього Кодексу якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання, зокрема, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість його виправлення без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд, дотримуючись наведених вимог кримінального закону, урахував усі обставини справи, в тому числі й тяжкість вчиненого злочину, який згідно з вимогами ст. 12 КК є тяжким, дані про особу винного, який в силу 89 КК не судимий, одружений, має неповнолітню доньку, за час проходження служби має посередні характеристики, як особа, яка на достатньому рівні виконує свої обов`язк, орієнтується у складних обставинах, однак не завжди здатний прийняти самостійне рішення щодо поставлених завдань, на критику реагує адекватно, проте не завжди робить правильні висновки, обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, відсутність обставин, що обтяжують покарання. -
Врахувавши вищевикладені обставини, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для призначення  ОСОБА_5 більш м`якого покарання із застосуванням ст. 69 КК, а саме у виді 2 років позбавлення волі. 
Суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення в межах своєї компетенції, ретельно перевірив доводи апеляційної скарги захисника, які є аналогічними доводам, наведеним в його касаційній скарзі, та дійшов висновку про те, що таке покарання є справедливим, достатнім та необхідним для виправлення ОСОБА_5 та запобігання вчинення нових злочинів, відповідає загальним засадам, що передбачені статтями 50, 65 КК. 
При цьому апеляційний суд обґрунтовано зазначив про відсутність підстав для зміни вироку місцевого суду та призначення ОСОБА_5 більш м`якого покарання із застосуванням до нього положень ст. 75 КК, з чим погоджується й суд касаційної інстанції.
Призначаючи засудженому покарання за вчинений злочин, суди попередніх інстанцій вимоги закону України про кримінальну відповідальність не порушили.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі захисника мотиви щодо незгоди з судовими рішеннями в частині призначеного  ОСОБА_5 покарання, не спростовують висновків судів та не містять переконливих доводів, які би дозволили Верховному Суду поставити під сумнів законність та обґрунтованість цих судових рішень.
Суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21 липня 2023 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 24 жовтня 2023 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_7                                              ОСОБА_2                                          ОСОБА_3