ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/421/23 Справа № 754/6664/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ширінська О.Х. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2023 року                                                        м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Бондар Я.М. 
суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.
сторони:
позивач- ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2  на заочне рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 23 жовтня 2018року, ухваленого суддею Ширінською О.Х. у місті Голда Пристань Херсонської області, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні), 

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.
В обґрунтування позову зазначив, що 02.03.2018 року в м.Києві, між ним та ОСОБА_2 було укладено письмовий договір позики у вигляді розписки, відповідно до якого відповідач отримав у борг від нього грошові кошти у розмірі 3 870, 00 грн., які відповідач зобов`язався повернути у строк до 12.03.2018 року. Відповідач уникає зустрічі із ним, не відповідає на телефонні дзвінки та не виконує свої зобов`язання за договором позики. Станом на 21.05.2018 р. відповідач не повернув взяті в борг грошові кошти.
Відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання, починаючи з 12.03.2018 року по 16.04.2018 року. Кількість прострочених днів складає – 71 календарних дня. У розписці відповідач зазначив, що у разі прострочення платежу, згоден відшкодувати: пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент прострочення за кожен день невиконання зобов`язань від суми боргу та яка становить 255, 95 грн.; суму річних, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України у розмірі 365%, яка складає 2 747, 70 грн.; втрати від інфляції у розмірі 66, 18 грн., відповідно до законодавства України. 
Додатково, відповідно до договору позики, укладеного у вигляді розписки, у випадку прострочення повернення коштів більше як на 30 календарних днів, відповідач зобов`язався сплатити штраф в десятикратному розмірі від суми боргу. Прострочення складає 60 днів, тому штраф за прострочення повернення коштів складає: 3 870 х 10 х 60 = 77 400 грн.
Просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму боргу, яка складається із : заборгованості по договору у розмірі 3 870 грн.; пені у розмірі 225, 95 грн.; 365% річних у розмірі 2 747, 70 грн., штрафні санкції у вигляді втрат від інфляції у розмірі 66, 18 грн.; штрафні санкції у вигляді 77 400 грн., судовий збір у розмірі 704, 80 грн.
Заочним рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 23 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу  задоволені частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі: грошового боргу у розмірі 3 870 грн.; пені у розмірі 225, 95 грн.; 365% річних у розмірі 2 709, 00 грн.; інфляційних втрат у розмірі 66, 18 грн.; штраф у розмірі 77 400 грн.;судовий збір у розмірі 704, 80 грн., всього: 84 975,93 грн. (вісімдесят чотири тисячі дев`ятсот сімдесят п`ять гривень 93 копійки).
Ухвалою Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 червня 2022 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 23 жовтня 2018 року у справі №754/6664/18.
Відповідач ОСОБА_2 , будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість судового рішення, просить його скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у повному обсязі відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог, заявлених до ОСОБА_2 .
При цьому, скаржник зазначає, що окрім договору позики у вигляді розписки від 11.02.2018 (а.с.9), копія якої була подана разом з позовом, в матеріалах справи з`явився також оригінал договору позики у вигляді розписки від 02.03.2018 (а.с.39), яка не була подана разом з позовною заявою. Вказує, що після відкриття провадження у справі позивачем не заявлялося клопотання про подання цього доказу та всупереч нормам ч.9 ст.83 ЦПК України копія цього доказу не надсилалась відповідачу, що підтверджено матеріалами справи. Водночас протокол судового засідання від 22.10.2018 (а.с.49-50) не містить відомостей про долучення вказаного доказу. Відповідач вважає, що суд не мав права брати до уваги зазначений доказ, оскільки він є недопустимим та повинен був вирішити справу за наявними матеріалами.
Відповідач звертає увагу на те, що до позову була долучена лише копія розписки від 11.02.2018 про укладення між сторонами іншого договору позики 11.02.2018. Вказує, що відповідно до недопустимого доказу суд встановив, що відповідач взяв у позивача в борг грошові кошти в розмірі 3870 грн., натомість у розписці від 11.02.2018 зазначено, що відповідач 11.02.2018 отримав від позивача на власні потреби кошти в сумі 1725 грн. Зазначає, що суд встановив, що відповідач зобов`язаний повернути позивачеві кошти в сумі 3870 грн. 12.03.2018, ґрунтуючись на недопустимому доказі, поданому з порушенням встановленого законом порядку. У розписці від 11.02.2018 зазначено, що відповідач зобов`язується повернути кошти в розмірі 1725 грн. до 01.03.2018.
Вказує, що якби предметом судового розгляду був борг в розмірі 1725 грн. за договором позики від 11.02.2018 то задоволенню підлягали б інші суми, а саме: 1725 грн.; 365% за період з 02.03.2018 по 21.05.2018 становили б 1397,25 грн. (1725х3655/1005/365х81=1397,25 грн.); штрафні санкції за 60 днів прострочення становили б 34500 грн. (1725х10+1725х10+34500); інфляційні втрати склали б 32,93 грн. (1725х101,15х100,8%+32,9268); пеня б складала за період з 02.03.2018 по 21.05.2018 130,15 грн. (1725х2х17%/100%х365/81+130,1548грн.).
Окрім того, відповідач вказує, що стягнення пені у розмірі 225.95 грн. і штрафу є подвійним стягнення неустойки, що суперечить положенням Конституції України та нормам Цивільного кодексу України.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено що між сторонами по справі 02.03.2018 р. було укладено договір позики у вигляді розписки, оформленої у простій письмовій формі.
Відповідно до розписки, відповідач ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 3 870 грн., які зобов`язався повернути 12.03.2018 року. В разі порушення зобов`язання в частині повернення грошової суми до кінцевої дати, боржник зобов`язався додатково сплатити суму неустойки, а саме: пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент прострочення, за кожен день невиконання зобов`язань від суми боргу; суму річних, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, яка визначена у розмірі 365 % річних; суму інфляційних втрат, відповідно до законодавства України. У випадку прострочення повернення коштів більше як на 30 календарних днів, додатково зобов`язався сплатити штраф в десятикратному розмірі від суми боргу.
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог на підставі наданих позивачем доказів виходив з їх доведеності, однак суд не погодився з наданим позивачем розрахунком в частині дати нарахування складових позики, дійшовши висновку, що розрахунки необхідно було проводити не з кінцевої дати повернення боргу - 12.03.201, а з наступної дати - 13.03.2018 та навівши власний розрахунок суд стягнув з відповідача на користь позивача борг в сумі - 3 870 грн.; 365% річних складає за період з 13.03.2018 по 21.05.2018 (день проведення розрахунків представником позивача). - 2 709, 00 грн.; штрафні санкції у десятикратному розмірі від суми боргу за 60 днів прострочення сплати боргу - 77 400 грн.; втрати від інфляції у розмірі 66, 18 грн. У рішенні судді зазначив, що дійсний розмір інфляційних втрат буде складати за вказаний період складає 73, 87 грн., а дійсний розмірі пені буде складає 252, 33 грн., однак суд не може за власної ініціативи збільшити розмір заявлених позовних вимог.
Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції і не може погодитись з доводами відповідача викладеним в апеляційній скарзі з огляду на таке.
Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
В порядку ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Так, з позовної заяви ОСОБА_1 встановлено, що останній звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу, який обґрунтовано тим, що 02.03.2018р. в місті Києві, між ним та ОСОБА_2 було укладено письмовий договір позики у вигляді розписки, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав в борг у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 3 870,00 грн., які позичальник зобов`язується повернути позикодавцю в строк до 12.03.2018, однак ОСОБА_2 у визначений в договорі строк грошові кошти не повернув, у зв`язку з чим ОСОБА_1 був змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права.
Дійсно, в додатках до позовної заяви у п.3 зазначено про Договір позики у вигляді Розписки від 11.02.2018 (а.с.7).
На а.с.13 наявна Розписка датована 11.02.2018 року, згідно якої ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 11.02.2018 на власні потреби кошти в сумі 1725 грн., які зобов`язується повертати до 01.03.2018 року.
Окрім того, на а.с.45 наявна розписка датована 02.03.2018 року, якою доведено, що ОСОБА_2 02.03.2018 року отримав від ОСОБА_1 на власні потреби кошти в сумі 3870,00 грн., які зобов`язується повертати до 12.03.2018.
Колегія суддів вважає, що позивач належними та допустимими доказами довів заявлені позовні вимоги, оскільки надана суду розписка від 02.03.2018 повністю підтверджує обставини викладені у позові, тобто укладення договору позики, його умови та підтверджує отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 3870,00 грн.
Наявність в матеріалах справи іншої розписки від 11.02.2018 року підтверджує той факт, що ОСОБА_2 раніше звертався до позичальника ОСОБА_1 з метою отримання коштів у борг та не свідчить про недоведеність позову, заявленого по іншій розписці, тобто помилкове долучення до позовної заяви розписки за іншим договором позики з наданням у подальшому суду розписки, яка підтверджує саме заявлені позовні вимоги не свідчить про те, що цей доказ є неналежним, недопустимим або недостовірним в розумінні положень статей 77-79 ЦПК України.
Розписка від 02.03.2018 року є допустимим та достовірним доказом, оскільки вона підтверджує дійсні обставини справи та отримана без порушення порядку встановленого законом. Відповідач добровільно писав розписку та підписав її, іншого суду не доведено.
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Доводи відповідача про те, що суд незаконно стягнув з нього піню та штраф, колегія судді вважає необґрунтованими, оскільки в Розписці під час укладення договору позики сторони погодили умови надання коштів у борг та наслідки невиконання грошового зобов`язання у визначений в договорі строк, а саме сплату неустойки в розмірі подвійної облікової ставки НБУ; суму річних, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України – 365%, суму інфляційних втрат, відповідно до законодавства України та сплату штрафу в десятикратному розмірі від суми боргу, у випадку прострочення повернення коштів більш як на 30 днів (а.с.45).
Отже, доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду першої інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди скаржника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, підстав для здійснення перерозподілу судових витрат немає.
Керуючись ст.ст.367,374, 375, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.
  Заочне рішення Голопистанського районного суду Херсонської області від 23 жовтня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови складено 28 листопада 2023 року.

Головуючий:

Судді: