ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 листопада 2023 року
м. Київ
справа № 137/784/20
провадження № 51-3539км23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                  ОСОБА_4 , 
прокурора                                                        ОСОБА_5 , 
у режимі відеоконференції:
засудженого                                                  ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу з доповненням засудженого ОСОБА_6 на вирок Літинського районного суду Вінницької області від 21 лютого 2023 року та вирок Вінницького апеляційного суду від 02 травня 2023 року                                   у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015020210000253, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України(далі - КК). 

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Літинського районного суду Вінницької області від 21 лютого 2023 року  ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК призначено ОСОБА_6 остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховано у строк покарання частково відбуте покарання за вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області                             від 06 травня 2018 року у виді позбавлення волі на строк 15 років.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_6 у строк відбуття покарання строк перебування у слідчому ізоляторі з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі за період з 12 серпня 2020 року до 21 лютого 2023 року.
Вирішено питання, які стосуються: початку строку відбування покарання; відшкодування процесуальних витрат; речових доказів. 
Згідно з вироком  ОСОБА_6 визнано винуватим у незаконному придбанні, зберіганні                       та перевезенні особливо небезпечних наркотичних засобів та психотропних речовин                             з метою збуту у місця позбавлення волі.
Так, ОСОБА_6 , попередньо домовившись із засудженим ОСОБА_7 , що відбуває покарання в Державній установі «Літинська виправна колонія № 123» про передачу йому наркотичних та психотропних речовин за винагороду в розмірі 500 грн, маючи злочинний умисел, спрямований на збут наркотичних засобів та психотропних речовин у місця позбавлення волі, переслідуючи корисливу мету, діючи умисно, за невстановлених обставин у невстановленому місці у невстановлені дату й час на території м. Вінниці незаконно придбав особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено, - канабіс та психотропну речовину - амфетамін, які надалі розфасував та помістив до електродриля «Verto» і 24 липня 2015 року приблизно о 14:00 перевіз з метою збуту до смт Літин Вінницької області. 
Згодом ОСОБА_6 , маючи при собі наркотичні засоби, з метою їх збуту, попередньо домовившись із ОСОБА_7 про те, що наркотичні засоби та психотропні речовини, упаковані до електродриля, буде передавати на ім`я засудженого           ОСОБА_8 , який відбуває покарання в ДУ «Літинська виправна колонія № 123», прийшов до приміщення приймання передач, написав заяву про передачу цигарок та, залишивши на столі цигарки разом з електродрилем, що містив особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено, - канабіс загальною масою у перерахунку на висушену речовину 44,49 г, а також психотропну речовину, обіг якої обмежено, - амфетамін масою 0,9376 г, вийшов з приміщення.
Вінницький апеляційний суд 02 травня 2023 року скасував вирок суду першої             інстанції в частині призначення покарання та постановив новий, яким                                  призначив  ОСОБА_6 покаранняза ч. 2 ст. 307 КК у виді позбавлення волі на строк          8 років.
Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначеним за цим вироком і за вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 06 травня                       2018 року, остаточно призначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років із конфіскацією 1/2 частини майна, що є його особистою власністю.
Зарахував у строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, частково відбуте покарання за вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 06 травня 2018 року, при цьому строк перебування ОСОБА_6 в установі попереднього ув`язнення для проведення слідчих дій та участі в судовому розгляді кримінального провадження № 12015020210000253 з 12 серпня 2020 року по день ухвалення вироку апеляційним судом зарахував                                 із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі на підставі ч. 5 ст. 72 КК у редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII «Про внесення змін до КК України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання».
Постановив початок строку відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з дня ухвалення цього вироку, тобто з 02 травня 2023 року. У решті вирок залишив без змін. 
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу та доповнення
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення щодо нього і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, посилаючись на неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Разом з тим, у доповненні до касаційної скарги просить, зокрема й про закриття кримінального провадження щодо нього на підставі п. 3 ч. 1   ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України ( далі - КПК) у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення його винуватості в суді і вичерпанням можливості їх отримати. 
Суть доводів касаційної скарги та доповнення засудженого зводиться до тверджень про недоведеність його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК та фабрикування кримінального провадження щодо нього. 
Зокрема, скаржник наголошує на тому, що суд на обґрунтування вироку поклав показання свідка ОСОБА_9 , які є суперечливими та яким не надано оцінки відповідно до положень ст. 94 КПК, а показання інших свідків не містять інформації щодо обставин вчинення злочину.
Як відзначає ОСОБА_6 , сторона обвинувачення відмовилася від допиту свідків ОСОБА_7 (з яким засуджений не знайомий) та ОСОБА_8 (якому він дійсно                      24 липня 2015 року передавав передачу, однак не електродриль), чим порушено його право на допит, оскільки він наполягав на цьому. 
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 , надавши відповідні пояснення, підтримав касаційну скаргу. 
Прокурор ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення касаційної скарги, просила залишити судові рішення без зміни.
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Разом з тим суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку.
Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Водночас касаційний суд наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу (ч. 1 ст. 433 КПК).
У свою чергу за ст. 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
З огляду на викладене колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги та доповнення засудженого ОСОБА_6 щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильно наданої, на його думку, оцінки доказам, зокрема показанням свідка ОСОБА_9 щодо їх достовірності, оскільки їх перевірка не належить до предмета касаційного перегляду.
Крім того, суд касаційної інстанції зазначає, що за змістом ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
За правилами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим                          і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Суд першої інстанції виконав зазначені вимоги закону, провівши розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_6 з урахуванням положень ч. 1 ст. 337 КПК у межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості, а також принципу диспозитивності. 
Вирок районного суду є законним, обґрунтованим та узгоджується з положеннями статей 370, 374 КПК.
До того ж суд касаційної інстанції наголошує, що відповідно до ст. 84 КПК доказами                         в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. За частиною 1 ст. 92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених ч. 2 цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого. Збирання та надання доказів до суду є правом, а не обов`язком сторони обвинувачення, а тому суд позбавлений можливості впливати на обсяг надання стороною обвинувачення доказів. Згідно з принципом змагальності сторін та свободи у поданні ними суду своїх доказів, закріпленим у ст. 22 КПК, прокурор, підтримуючи публічне обвинувачення в суді, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, у тому числі щодо визначення обсягу доказів, на підставі яких доводитиме винуватість особи.
У контексті викладеного колегія суддів уважає безпідставними доводи засудженого                              у доповненні до касаційної скарги про відсутність відео з камери відеоспостереження у ДУ «Літинська виправна колонія № 123», адже винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення доведено іншими доказами.
Судовий розгляд у цьому провадженні відбувався з урахуванням вимог кримінального процесуального законодавства, і, як наслідок, колегія суддів констатує дотримання судами загальної справедливості судового розгляду.
Доводи засудженого про те, що кримінальне провадження щодо нього було сфабриковано, не є слушними та спростовуються сукупністю безперечних доказів, які містяться у матеріалах кримінального провадження, досліджені в судовому засіданні та оцінені судом під час ухвалення вироку.
Виконуючи законодавчі приписи, суд першої інстанції допитав ОСОБА_6 та з`ясував його позицію щодо пред`явленого обвинувачення. Так, обвинувачений своєї винуватості в інкримінованому йому діянні не визнав та висунув на свій захист версію, яку суд перевірив і переконливо спростував у вироку, пославшись на зібрані у справі докази.
Зокрема, свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні дав показання про те, що в липні                     2015 року приблизно о 14:00 в ДУ «Літинська виправна колонія № 123»приймав                                    від ОСОБА_6 , який раніше відбував у ній покарання, передачу засудженому                            ОСОБА_8 . ОСОБА_6 на ім`я вказаного засудженого написав заяву, а свідок перевірив її та зазначив про необхідність написання іншої заяви щодо передачі дриля. Згодом ОСОБА_6 , якому хтось постійно  телефонував, вийшов, залишивши пакет із цигарками та дрилем зі згортками всередині. Про це свідок повідомив начальника установи.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 узагальнено вказує про сумнівність та суперечливість показань свідка ОСОБА_9 , однак жодним чином не конкретизує, у чому це полягає. Крім того, місцевий суд не встановив обставин, які б ставили під сумнів показання цього свідка чи були б приводом для обмови ОСОБА_6 . Не зазначено таких обставин і в касаційній скарзі та не вбачає їх колегія суддів за результатом перевірки матеріалів кримінального провадження. 
Мотивуючи свої висновки щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, суд взяв до уваги і показання свідка  ОСОБА_10 (старший інспектор групи контролю виконання рішень), яка пояснила, що десь влітку 2015 року в обідню пору вона з колегою йшла до магазину і побачила, як по дорозі до установи під`їжджала машина, з якої виглядав колишній засуджений ОСОБА_6 . Він зробив вигляд, що її не помітив, коли машина проїжджала повз них, прихилив голову. Згодом до кінця робочого дня свідок дізналася про передачу на територію установи заборонених речей.
Крім того,  свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні дав показання про те, що він працював у ДУ «Літинська виправна колонія № 123» і 24 липня 2015 року перебував біля входу у приміщення колонії, коли під`їхав автомобіль, з нього вийшов чоловік зі  згортком  у руках і попрямував до кімнати передач.
Районний суд також зважив на заяву ОСОБА_6 від 24 липня 2015 року, за якою останній звернувся до ДУ «Літинська виправна колонія № 123» про прийняття передачі для засудженого  ОСОБА_8 .
Установлені судом першої інстанції обставини підтверджені й сукупністю письмових доказів, зокрема протоколом огляду місця події від 24 липня 2015 року та фототаблицями до нього, за яким оглянуто електродриль «Verto», де на місці двигуна виявлено 3 полімерні згортки з невідомою речовиною, обмотані прозорою клейкою стрічкою типу «скотч». 
За даними дослідженого в судовому засіданні висновку експерта від 04 листопада                     2015 року № 1070 у наданих на експертне дослідження порошкоподібній речовині виявлено психотропну речовину, обіг якої обмежено, - амфетамін масою 0,1789 г та 0,7587 г. Надана на дослідження речовина рослинного походження зеленого кольору є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено, - канабісом масою (у перерахунку на висушену речовину) 44,49 г.
Установивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази, надавши їм належну оцінку, в тому числі оцінивши їх сукупність на предмет достатності та взаємозв`язку для ухвалення вироку, суд першої інстанції з наведенням докладних мотивів дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_6 у незаконному придбанні, зберіганні та перевезенні особливо небезпечних наркотичних засобів та психотропних речовин з метою збуту та кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 307 КК.  
Переконливих доводів, які б ставили під сумнів висновки районного суду, що достатнім чином обґрунтовані, засуджений у касаційній скарзі не навів. Крім того, колегія суддів уважає за необхідне зазначити таке.
Як було зазначено вище, відповідно до ст. 438 КПК суд касаційної інстанції вправі скасувати або змінити оскаржені судові рішення лише у випадку допущеного судами істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність або невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
Суд не має права скасовувати або змінювати судові рішення, постановлені з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з частинами 1, 3 ст. 26 КПК сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачені цим Кодексом, а суд вирішує лише питання, винесені на його розгляд сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК апеляційний суд переглядає вирок суду першої інстанції в межах питань, винесених на його розгляд сторонами. 
У цій справі сторона захисту не подавала апеляційної скарги і, таким чином, не порушувала перед апеляційним судом питання, які зазначає у своїй касаційній скарзі засуджений, зокрема щодо неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. 
В апеляційному порядку вирок суду першої інстанції переглядався виключно з питань, які поставила перед судом в апеляційній скарзі сторона обвинувачення щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ч. 4 ст. 70 КК, ч. 5 ст. 72 КК, а також невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість. 
Апеляційний суд під час апеляційної процедури розглянув справу в межах апеляційної скарги прокурора, частково задовольнив її та ухвалив новий вирок. 
На думку колегії суддів, вирок апеляційного суду належним чином вмотивований і відповідає приписам ст. 420 КПК. У ньому наведено вимоги та доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення, а також обґрунтування того, чому із частиною доводів суд погодився, а інші відхилив.
Крім того, засуджений ОСОБА_6 , посилаючись у касаційній скарзі на те, що суд не допитав свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , чим, як він вважає, порушив його право на допит, не зазначає, яким чином нездійснення допиту цих осіб перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення і якою саме інформацією володіли ці особи, щомогла вплинути на обґрунтованість висновку суду першої інстанції щодо його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК. 
У контексті викладеного необхідно зазначити й те, що згідно з ч. 2 ст. 327 КПК прибуття в суд, зокрема свідка забезпечується стороною кримінального провадження, яка заявила клопотання про його виклик. Суд сприяє сторонам кримінального провадження в забезпеченні явки зазначених осіб шляхом здійснення судового виклику.
Відповідно до вимог ст. 349 КПК після виконання дій, передбачених ст. 348 цього Кодексу, головуючий з`ясовує думку учасників судового провадження про те, які докази потрібно дослідити, та про порядок їх дослідження. Докази зі сторони обвинувачення досліджуються в першу чергу, а зі сторони захисту - другу. Обсяг доказів, які будуть досліджуватися, та порядок їх дослідження визначаються ухвалою суду і в разі необхідності можуть бути змінені.
Зазначених вимог закону суд дотримався. Як убачається з матеріалів провадження, суд допитав тих свідків, допит яких був можливим.
Крім того, районний суд під час розгляду кримінального провадження неодноразово вживав заходів щодо виклику свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 для надання показань, однак вони так і не прибули в судове засідання. Сторона обвинувачення не змогла забезпечити їх явки, що підтверджується матеріалами кримінального провадження, зокрема відповідно до повідомлення заступника начальника Відділення поліції № 2 Вінницького районного УП ГУНП у Вінницькій області від 26 вересня 2022 року № 3919/215/03-2022 здійснити привід ОСОБА_7 неможливо, через перебуває за кордоном. 
У зв`язку з цим,  прокурор  у судовому засіданні 28 вересня 2022 року та 21 лютого                        2023 року відмовився від допиту свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_8 відповідно. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були підставами для скасування судових рішень, під час розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено.
Зважаючи на наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 необхідно залишити без задоволення, а судові рішення - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Літинського районного суду Вінницької області від 21 лютого 2023 року та вирок Вінницького апеляційного суду від 02 травня 2023 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а його касаційну скаргу з доповненням - без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                               ОСОБА_2                                    ОСОБА_3