ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 531/2692/23  Номер провадження 22-ц/814/4825/23	Головуючий у 1-й інстанції Попов М.С.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді - доповідача Дорош А.І.
Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.
при секретарі: Коротун І.В. 

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Хлистун Ірини Миколаївни

на ухвалу Карлівського районного суду Полтавської області від 27 вересня 2023 року, постановлену суддею Поповим М.С., повний текст ухвали складено – дата не вказана

у справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати із Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області, - 
В С Т А Н О В И В:

29 травня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу, в якій просив стягнути з Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області нараховану, але невиплачену заробітну плату у розмірі 129 435,38 грн.

Заява мотивована тим, що з 27.12.2019 року по 07.12.2021 рік ОСОБА_1 працював на посаді директора КП «Благоустрій». 07.12.2021 року його звільнено відповідно до п.8 ст. 36 КЗпП. У день звільнення з ним не розрахувалися, що є порушенням ст. 116 КЗпП України. Згідно розрахункового листа станом на 08.12.2021 року до виплати нараховано 129 435,38 грн. Станом на день звернення до суду заборгованість не сплачена, у виплаті відмовлено у зв`язку з відсутністю грошових коштів.

Ухвалою Карлівського районного суду Полтавської області від 27 вересня 2023 року відмовлено у видачі судового наказу за завою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати із Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що на момент звернення до суду з даною заявою про видачу судового наказу минув тримісячний строк з дня одержання заявником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, заявник не посилається на поважність причини пропуску вказаного строку, також відсутнє підтвердження, що з часу нарахування зазначеної суми (розрахунковий лист датований 2021 роком) до звернення до суду (25.09.2023 року) заявнику не виплачено належні йому кошти.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Хлистун І.М., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що тримісячний строк звернення до суду відповідно до виданого розрахункового листа сплив 07.03.2022 року. Разом з тим, 28.02.2022 року Торгово-промислова палата України листом за №2024/02.0-7.1 на підставі ст.ст. 14, 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.1997 №671/97-ВР, Статуту ТПП України, цим засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Таким чином, з огляду на те, що станом на 25.09.2023 року (дата звернення ОСОБА_1 за судовим наказом) воєнний стан в Україні триває, отже, тривають обставини непереборної сили, які й унеможливили своєчасне звернення за судовим захистом з боку Ряднова А.Ф. Дані обставини є загальновідомими, на підтвердження неможливості своєчасного звернення до суду ОСОБА_1 надав довідку, що він є внутрішньо-переміщеною особою, яка не була взята до уваги судом першої інстанції. Крім того вважає, що судом першої інстанції не враховано рішення Конституційного суду України від 15.10.2013 року номер 1-8рп/2013, яким дано офіційне тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу, в якій просив стягнути з Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області нараховану, але невиплачену заробітну плату в розмірі 129 435,38 грн. Згідно заяви встановлено, що з 27.12.2019 року по 07.12.2021 року ОСОБА_1 працював на посаді директора КП «Благоустрій». 07.12.2021 року його звільнено відповідно до п.8 ст. 36 КЗпП. До заяви ОСОБА_1 надано розрахунковий лист станом на 08.12.2021 року, з якого вбачається сума до виплати 129 435,38 грн.

При вирішенні заяви суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 160 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 165 ЦПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою.

Питання, які пов`язані з виплатами працівникові суми заробітної плати регламентовані у КЗпП України.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

За ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

З врахуванням викладеного, судом першої інстанції встановлено, що на момент звернення до суду з заявою про видачу судового наказу минув тримісячний строк з дня одержання заявником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, заявник не посилається поважність причини пропуску вказаного строку, також відсутнє підтвердження, що з часу нарахування зазначеної суми (розрахунковий лист датований 2021 роком) до звернення до суду (25.09.2023 року), заявнику не виплачено належні йому кошти, тому, у видачі судового наказу за даною заявою слід відмовити.

Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції не погоджуються, оскільки вони прийняті з порушенням норм процесуального права.

Так, за положеннями ч. 3 ст. 19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Згідно зі ст. 160 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.161 ЦПК України, судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Частиною 2 статті 161 ЦПК України передбачено, що особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказаному або спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

Згідно з п. 5 . 1 ст. 161 ЦПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою.

Відповідно до ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 117 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Положеннями ч.ч. 1, 2 статті 233 КЗпП України (в редакції станом на день звільнення ОСОБА_1 ) передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до офіційного тлумачення Конституційним Судом України положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, викладеного у рішенні № 8-рп/2013 від 15.10.2013 року, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат

З матеріалів справи вбачається, що заявник ОСОБА_1 просив видати судовий наказ про стягнення з боржника заборгованості по заробітній платі у розмірі 129 435,38 грн., посилаючись та не, що станом на день звільнення 07 грудня 2021 року з ним не було проведено повний розрахунок з виплати заробітної плати.

При цьому, колегія суддів вважає що суд першої інстанції помилково застосував редакцію статті 233 КЗпП України з врахуванням змін, внесених Законом України № 2352-IX від 01.07.2022 року. 

Тобто, виходячи з вищенаведених положень законодавства, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції не було достатніх підстав для відмови у видачі судового наказу відповідно до положень п. 5 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, адже заявником не пропущено строк звернення до суду з даною заявою щодо вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі.

З огляду на викладене, ухвала суду першої інстанції, як така, що постановлена з порушенням норм процесуального права, підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи, що передача справи для продовження розгляду не є остаточним вирішенням спору по суті, підстави для розподілу судових витрат відсутні. Такий висновок узгоджується з правовим висновком Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 18 травня 2020 року у справі №530/1731/16-ц.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п.6, 379 ч.1 п.4, 381 – 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, - 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Хлистун Ірини Миколаївни - задовольнити.

Ухвалу Карлівського районного суду Полтавської області від 27 вересня 2023 року - скасувати.

Справу за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати із Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області - направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 грудня 2023 року.

СУДДІ:                А. І. Дорош                        О. А. Лобов                 В. М. Триголов