ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України

22 листопада 2023 року
м. Харків

справа № 636/1586/23
провадження № 22-ц/818/2157/23

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого - Пилипчук Н.П.,
суддів колегії – Маміної О.В. Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря - Носової К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харків цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Харківобленерго» про зобов`язання припинити трудовий договір, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Харківобленерго» на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 31 серпня 2023 року, ухвалене суддею Гуменним З.І., -

В С Т А Н О В И В :

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом АТ «Харківобленерго», в якому просив зобов`язати АТ «Харківобленерго» припинити дію трудового договору з ним з 03 жовтня 2022 року, видати копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми, трудову книжку.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що у період з 12 травня 2021 року по 03 жовтня 2022 року він працював на посаді юрисконсульта у Чугуївському РРЕ АТ «Харківобленерго» і у період дії воєнного стану з ним дія трудового договору не припинялась, простій на підприємстві не оголошувався, будь-яких повідомлень про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених Кодексом законів про працю України, не здійснювалось, заробітну платню на підприємстві не платили. 30 вересня 2022 року він написав заяву на звільнення, вказавши причину звільнення - невиконання керівництвом АТ «Харківобленерго» законодавства про працю, умов колективного і трудового договору та неможливість продовжувати роботу у зв`язку з переїздом на нове місце проживання та вихід на пенсію, але співробітники відділу кадрів вимусили його переписати заяву за угодою сторін. Він переписав заяву відповідно до п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України, вказавши дату звільнення 03 жовтня 2022 року, тобто у відділі кадрів залишилося дві його заяви на звільнення, одна за п.4 та п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України, інша за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України. 03 жовтня 2022 року він поїхав звільнятися до центрального офісу АТ «Харківобленерго» у м. Харків, з табелем, який був наданий йому у бухгалтерії Чугуївського РРЕ для передачі до бухгалтерії центрального офісу, в якому стояла відмітка про його звільнення з 03 жовтня 2022 року. У відділі кадрів центрального офісу АТ «Харківобленерго» йому видали обхідний лист, за яким він пройшов необхідних керівників, зібрав підписи, але в бухгалтерії АТ «Харківобленерго» йому повідомили, що його не звільнять поки він не погасить заборгованість підприємству із заробітної плати, при цьому жодних документів, що підтверджують будь-яку заборгованість та оголошену суму в розмірі 10 800грн. йому надати відмовились. Коли 03 жовтня 2022 року, наприкінці робочого дня він прийшов у відділ кадрів з пройденим обхідним листом, де йому повідомили, що керівника підприємства не має на робочому місті і заяву не підписано. У відповідності до ст. 47 КЗпП України копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми, трудову книжку не видали, а стали вимушувати сплатити оголошену суму в розмірі 10 800грн. Крім того, на другий день – 04 жовтня 2022 року на його зарплатну картку прийшли якісь гроші, і він вважав, що з ним у день звільнення розрахувались. На початку 2023 року він поїхав до центрального офісу АТ «Харківобленерго» щоб, забрати документи, але вийшов чоловік, який представився начальником управління з персоналу і повідомив, що він досі не звільнений і що-небудь пояснювати відмовився, на територію офісу його не впустили, жодних документів не віддали, заяву про видачу довідки про роботу та заробітну плату, у відповідності до статті 49 КЗпП України прийняти відмовилися. 17 січня 2023 року він також звертався з заявою про видачу довідки про роботу та заробітну плату до керівництва АТ «Харківобленерго» через офіційний сайт АТ «Харківобленерго», але відповіді не отримав, тому він вимушений звернутися до суду.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 31 серпня 2023 року позов ОСОБА_1 – задоволено. 
Припинено з 03 жовтня 2022 року дію трудового договору, укладеного 07 травня 2021 року між АТ «Харківобленерго» та ОСОБА_1 . 
Зобов`язано АТ «Харківобленерго» видати ОСОБА_1 копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми, трудову книжку. Стягнуто з АТ «Харківобленерго» на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 1073,60грн. судового збору.

В апеляційній скарзі АК «Харківобленерго» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що лише з позовної заяви товариство дізналося, що позивачем 30 вересня 2022 року було написано заяву на звільнення. Наголошує, що позовна заява не містить тверджень, а матеріали справи не містять доказів того, що такі заяви були подані позивачем до товариства. Вказує, що заяви про звільнення від позивача до товариства не надавалися, докази у справі про їх надання та самі заяви у матеріалах справ та у відповідача – відсутні. Зазначає, що оскаржуване рішення не містить посилань на конкретну норму КЗпП України, на якій саме підставі дія трудового договору з позивачем повинна бути припинена з 03 жовтня 2022 року. Вказує, що позивач просить припинити дію трудового договору з 03 жовтня 2022 року, отже моментом, коли позивач дізнався про начебто вчинене відповідачем порушення його права 02 жовтня 2022 року. Зазначає, що позивача не було звільнено, отже наказ про припинення трудових відносин з ним не видавався, у зв`язку з цим вважає, що правовою нормою, яка встановлює строк звернення до суду у цих правовідносинах є ч. 1 ст. 233 КЗпП України, тобто в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Між тим, суд не застосував строк позовної давності.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що на теперішній час трудові відносини між сторонами фактично припинені, однак процедура розірвання трудового договору відповідно до законодавства України про працю не виконана, у зв`язку з чим позивач не може реалізувати свої права працевлаштування в подальшому, тому вимоги позивача є обґрунтованими та законними.

Проте, погодитися з таким висновком суду колегія суддів не може, виходячи з наступного.

Відповідно до положень частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Згідно частини 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що з 12 травня 2021 року ОСОБА_1 працював на посаді юрисконсульта в Чугуївській РРЕ АТ «Харківобленерго», що підтверджується копію наказу (розпорядження) №3/521к від 07 травня 2021 року (а.с.70).

Як вказує позивач 30 вересня 2022 року він написав заяву на звільнення, вказавши причину звільнення - невиконання керівництвом АТ «Харківобленерго» законодавства про працю, умов колективного і трудового договору та неможливістю продовжувати роботу у зв`язку з переїздом на нове місце проживання та вихід на пенсію, але співробітники відділу кадрів вимусили його переписати заяву про звільнення за угодою сторін. Відповідно до п.1) ч. 1 ст. 36 КЗпП України, дату звільнення вказав 03 жовтня 2022 року.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Згідно ч.1 ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Трудове законодавство України передбачає єдині загальні підстави припинення трудового договору (ст. 36 КЗпП). Для деяких категорій працівників у законодавстві встановлений і ряд додаткових підстав (статті 37, 41 КЗпП та інші законодавчі акти).

При звільненні працівника в трудову книжку повинні вноситися записи про причини (підстави) звільнення відповідно до формулювання їх у законодавстві і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Всі підстави припинення трудового договору можна класифікувати в залежності від двох критеріїв: 1) виду юридичного факту, який є причиною припинення; 2) волевиявлення яких саме суб`єктів спричинило припинення трудового договору.

За першим критерієм розрізняється припинення трудового договору в зв`язку з певними подіями (закінчення строку договору, смерть працівника), а за другим - у зв`язку з певними юридичними діями: взаємне волевиявлення сторін; ініціатива працівника; ініціатива власника або уповноваженого ним органу; ініціатива третіх осіб, які не є стороною трудового договору; порушення правил прийому на роботу.

Таким чином, припинення трудових відносин має виражатись у певній юридичній формі.

Отже, факт існування між заявником та роботодавцем трудових правовідносин обумовлює існування спору про право продовження трудового договору чи його розірвання.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Частиною 2 статті 38 КЗпП України передбачено, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Статтею 36 КЗпП України передбачено підстави припинення трудового договору.

Так, зокрема згідно п.1 ч.1 цієї статті підставою припинення трудового договору є угода сторін.

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди.

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.

Таким чином, розглядаючи заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги, зокрема щодо припинення дії трудового договору з підстав п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін) суд повинен з`ясувати чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою та чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору.

Вочевидь такої згоди між сторонами досягнуто не було, оскільки відповідачем дії направлені на звільнення позивача не вчинені.

На підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_1 було надано суду табель-звіт про вихід на роботу та листок звільненого.

Разом з тим, копія табелю-звіту про вихід на роботу (а.с.35) належним чином не посвідчена, її походження невідомо, тому не може бути прийнятий судом у якості належного та допустимого доказу.

Листок звільненого сам по собі на досягнення між сторонами угоди про звільнення за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України не вказує.

Належних та допустимих доказів того, що позивач звертався до відповідача із заявою про звільнення із будь-яких підстав, останнім ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду надано не було.

Матеріали справи не місять належних та допустимих доказів того, що позивач звертався до АТ «Харківобленерго» із заявою про звільнення його з посади юрисконсульта в Чугуївській РРЕ АТ «Харківобленерго». Наказ про звільнення позивача із займаної посади відповідачем не видавався.

За відсутності належних та допустимих доказів існування домовленості між сторонами про припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для припинення дії трудового договору, укладеного 07 травня 2021 року між АТ «Харківобленерго» та ОСОБА_1 є помилковим.

Оскільки позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача видати ОСОБА_1 копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми, трудову книжку є похідними, тому вони також не підлягають задоволенню.

Згідно п.п.1,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладених обставин справи рішення суду підлягає скасуванню та ухваленню нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Харківобленерго» — задовольнити.

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 31 серпня 2023 року – скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Харківобленерго» про зобов`язання припинити трудовий договір – залишити без задоволення.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 28 листопада 2023 року.

Головуючий –                                                                                                Н.П. Пилипчук

Судді –                                                                                                О.В. Маміна

                                                                                                               О.Ю. Тичкова