ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/4103/22  Номер провадження 22-ц/814/4216/23	Головуючий у 1-й інстанції Мирошникова О.Ш.  Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 листопада 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Карпушина Г.Л.; суддів: Гальонкіна С.А., Кузнєцової О.Ю., при секретарі: Буйновій О.П.,-
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Мартинюк Олександра Сергійовича на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 16 червня 2023 року у справі за позовною заявою  ОСОБА_1  до Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В :
У грудні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області, в якому просив визнати право власності за набувальною давністю на нежитлове приміщення загальною площею 244,3 кв. м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
В обгрунтування позовних вимог зазначав, що 25.10.2002 СДК «Укрспец`юст» Міністерства юстиції України провело торги з реалізації майна КСП «Окіп», в тому числі будівлі зерноскладу, яка знаходиться за адресою: Полтавська область, Лубенський район, село Окіп, за результатами яких переможцем торгів з реалізації лота № 9 1/3 частина зерноскладу став позивач. Акт про проведення прилюдних торгів та свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів він не оформив.
З 2002 року він добросовісно, відкрито та безперервно володіє придбаною 1/3 частиною будівлі зерноскладу, але право власності на вказане майно у встановленому порядку не зареєстрував.
Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 16 червня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області відмовлено.
З даним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 та через свого представника – адвоката Мартинюка О.С. подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 16 червня 2023 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції помилково не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 добросовісно набув спірне майно, оскільки при задоводінні чужим майном він не знав та міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності. Відтак, наявність юридичного титулу у нього на володіння спірним майном не підтверджено.
Апелянт стверджує, що позивач добросовісно задоволодів спірним майном, володів ним відкрито та безперервно більше 20 років, а також юридичний титул на володіння спірним майном у нього відсутній, відтак вважає, що є всі підстави для задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю.
Відповідачем по справі подано відзив на апеляційну скаргу в якому останні навівши доводи на підтримку рішення суду першої інстанції у задоволені апеляційної скарги прохали відмовити.
Судове засідання проводилось в порядку письмового провадження, за відсутності сторін у справі, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, зважаючи на наступне.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Частиною першою статті367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частиною першою статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається із матеріалів справи, що 25.10.2002 ПФ СДП «Укрспец`юст» Міністерства юстиції України провело торги лоту № 9 з реалізації 1/3 частини будівлі зерноскладу (загальною площею будівлі 450,84 кв м) за адресою: Полтавська область, Лубенський район, село Окіп. Переможцем торгів став позивач, що підтверджується протоколом № 170415/532/с (а. с. 10).
Акт про проведення прилюдних торгів та свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів позивач не отримав.
Діяльність спеціалізованого державного підприємства «Укрспец`юст» Мін`юсту України припинено (а. с. 13).
В позові позивач зазначив, що будівля зерноскладу належала колективному сільськогосподарському підприємству «Окіп», діяльність кого припинена (а. с. 14).
Відповідно до акту прийому-передачі на відповідальне зберігання від 11.09.2022, Лубенським регіональним представником ПФ СДП «Укрспец`юст» Омельченком Ю.О. передано на відповідальне зберігання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 майно: зерносклад та вагова, що знаходиться за адресою: Лубенський район, село Окіп (а. с. 43).
Згідно довідки КП «Лубенське МБТІ», станом на 29.12.2012 нежитлове приміщення за вказаною адресою, не зареєстровано в КП «Лубенське МБТІ» (а. с. 15).
Лубенське ВДВС у Лубенському районі Полтавської області надало відповідь, що станом на 22.07.2022 у відділі відсутня інформація щодо виготовлення акту про проведення прилюдних торгів згідно реалізації будівлі зерноскладу загальною площею 450,84 кв м, яка знаходиться за адресою: Полтавська область, Лубенський район, село Окіп, від 25.10.2002, оскільки матеріали виконавчого провадження знищені у зв`язку з закінченням терміну зберігання, згідно акту про вилучення виконавчих проваджень для знищення ( а. с. 16).
Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, нежитлове приміщення зерноскладу за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 225 кв. м., на праві приватної власності належить ОСОБА_3 , частка власності 1/1 (а. с. 27).
Згідно з довідкою КП «Лубенське МБТІ», за даними інвентаризаційних матеріалів, за адресою: АДРЕСА_2 за заявою ОСОБА_3 була проведена інвентаризація частини будівлі (площею 225 кв. м) та виготовлено технічний паспорт (а. с. 64, 65-67).
Виконавчий комітет Окіпської сільської ради прийняв рішення від 02.02.2005 про надання ОСОБА_3 дозволу на оформлення права власності на приміщення зерноскладу, який розміщений за адресою: АДРЕСА_2 , та видачу «Свідоцтва про право власності на нерухоме майно», на приміщення зерноскладу площею 225 кв м ( а. с. 68).
За замовленням позивача, ФОП ОСОБА_4 виготовив технічний паспорт виробничого будинку за адресою: АДРЕСА_1 . (а. с. 11-12).
Згідно з листом управління з питань комунального майна та земельних відносин виконавчого комітету Лубенської міської ради у період з 01.01.2021 по теперішній час ОСОБА_1 не звертався до Лубенської міської ради та до Управління з питань комунального майна та земельних відносин щодо оформлення права користування земельною ділянкою за вказаною адресою. Інформації щодо звернення ОСОБА_1 щодо належного оформлення вказаної земельної ділянки у період з 2002 по 2021 роки в Управлінні відсутня. (а. с. 69).
19.09.2022 Лубенський міськрайонний суд Полтавської області ухвалив рішення у цивільній справі № 539/1074/22 про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до Лубенської міської ради Полтавської області про визнання права власності на нерухоме майно нежитлове приміщення, загальною площею 244,3 кв м, що розташоване за адресою АДРЕСА_1 , придбане на прилюдних торгах 25.10.2022. За інформацією КП «Д-3» це рішення набрало законної сили 24.10.2022 (а. с. 29-31).
В судовому засіданні третя особа ОСОБА_3 пояснив, що у 2002 році купив майно частину приміщення зерносховища збанкрутілого КСП «Окіп». Він, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 викупили на торгах це приміщення зерносховища приблизно у рівних частинах, яке було під однією кришою та перегороджене стінами на 3 частини. З 2002 року всі співвласники, в тому числі і позивач, використовують це приміщення відкрито та постійно.
ОСОБА_3 пізніше оформив право власності на свою частину приміщення.
Приміщення з 2002 року по площі не змінилося.
Спеціаліст ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що вона є спеціалістом з інвентаризації нерухомого майна. На приміщення зерноскладу спеціаліст виготовила технічний паспорт на підставі заявки власника, для чого провели огляд нерухомого майна, зробили заміри, виготовили технічну документацію. На час виготовлення технічної документації, приміщення зерноскладу вже було поділене стінами на три частини і мало один дах. Приміщення, що знаходилося по середині, з 2007 року було оформлене як окремий об`єкт - приміщення № 2, а не як частка будівлі.
На приміщення № 2 та № 3 їх підприємство виготовило технічну документацію, власників спеціаліст не пам`ятає. Адресу об`єкта нерухомого майна в технічній документації спеціаліст зазначила зі слів замовника.
На загальну будівлю зерносховища технічної документації не було, її раніше колгоспи не виготовляли. При виготовленні технічного паспорта приміщення, площа всього об`єкту нерухомого майна не зазначалася.
Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що він з 2002 по 2009 роки працював на посаді регіонального представника, потім директора ПФ СДП «Укрспец`юст».
У 2002 році виконавча служба передала на реалізацію майно господарства «Червоний партизан», що знаходилося в селі Окіп і ОСОБА_7 займався його реалізацією.
Три фермери, в тому числі ОСОБА_1 придбали на торгах приміщення зерносховища, яке належало господарству «Червоний партизан» та сплатили за це майно кошти, які були зараховані на рахунок виконавчої служби і виконавча служба закрила виконавчі провадження. Оригінали документів, з приводу торгів зберігалися у виконавчі службі.
ОСОБА_1 на законних підставах здобув право власності на майно. ОСОБА_8 особисто складав протокол прилюдних торгів.
Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що з 1995 року по 2015 рік працювала головним бухгалтером в Окіпській сільській раді Лубенського району, з 2015 року до 2020 року працювала головою Окіпської сільської ради, на даний час голова ліквідаційної комісії Окіпської сільської ради. Приміщення зерносховища на балансі Окіпської сільської ради не знаходилося, так як воно розташоване за межами населеного пункту. Сільська рада землею та майном, яке знаходилося за межами населеного пункту не розпоряджалась. Однак ОСОБА_9 відомо, що в зв`язку з банкрутством КСП «Окіп» належне підприємству приміщення зерносховища було продано ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . З 2002 року ОСОБА_1 постійно користувався приміщенням зерносховища.
Рішенням сільської ради, за заявами, в тому числі і ОСОБА_1 , було присвоєно адресу приміщенням зерносховища. Заявники до заяв додавали документи про придбання будівель, копії цих документів мають бути долучені до протоколу сесії сільської ради.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , до Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області про визнання права права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження підстав, передбачених ст.344 ЦК України, необхідних для набуття приміщення зерносховища у власність за набувальною давністю. Крім того, суд першої інстанції вказав, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необдхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння, наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно із ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Згідно із ч.1 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Отже йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння складає десять років.
Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Вказана позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 22.02.2021 року у справі №607/21758/19.
Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається із матеріалів справи, що 25.10.2002 року позивач придбав на прилюдних торгах 1/3 частину будівлі зерноскладу, загальною площею будівлі 450,84 кв м за адресою: Полтавська область, Лубенський район, село Окіп та з цього часу ним користується. Позивач користувався спірною частиною зерносховища на законній підставі, так як придбав 1/3 частину будівлі зерноскладу на прилюдних торгах.
ОСОБА_1 заволодів майном добросовісно і правомірно, оскільки в законний спосіб придбав це нерухоме майно на прилюдних торгах, тобто володіння є титульним, що унеможливлює застосування набувальної давності за статтею 344.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що відсутність у позивача правовстановлюючого документу на вказане вище нерухоме майно та неможливість його зареєструвати свідчить про можливість пред`явлення позову за статтею 392 ЦК України.
Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає. Суд першої інстанції не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду. 

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. 

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, перерозподіл судових витрат апеляційний суд не здійснює.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  – адвоката Мартинюк Олександра Сергійовича – залишити без задоволення.
Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 16 червня 2023 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 07 листопада 2023 року.

Головуючий суддя : ______________________ Г.Л. Карпушин

Судді: ___________________ С.А. Гальонкін _________________Ю.О. Кузнєцова