ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                
 
06 грудня 2023 року
м. Київ
 
справа № 183/685/17
провадження № 61-9088 св 23   
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «МТБ Банк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 ,
третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 15 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А., Петешенкової М. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У лютому 2017 року публічне акціонерне товариство «Марфін Банк» 
(далі - ПАТ «Марфін Банк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «МТБ Банк» (далі - ПАТ «МТБ Банк»), звернулося до суду з позовом 
до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , яка діяла в своїх інтересах 
та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , третя особа - орган опіки 
та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, в якому просило суд у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та відшкодування судових витрат звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру 
АДРЕСА_1 , 
яка належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом продажу даного майна 
на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, 
за початковою ціною 1 092 200,00 грн, на користь банка, а також виселити відповідачів із вказаної квартири.
В обґрунтування позову банк зазначав, що 01 лютого 2007 року між ним 
та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 00044/RD, відповідно 
до якого банк зобов`язався надати грошові кошти у розмірі 88 537,00 доларів США, а позичальник зобов`язався використати кредит на визначені договором цілі, забезпечити його повернення, сплату нарахованих відсотків у встановлений термін. Договір укладений строком до 31 січня 2012 року, за користування кредитом встановлена процента ставка у розмірі 16 % річних. 
На забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 у цей самий день був укладений договір іпотеки, 
за яким остання передала в іпотеку банку квартиру 
АДРЕСА_1 . 
Позивач указував, що у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 своїх зобов`язань за кредитним договором утворилася заборгованість. 
Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду від 28 травня 
2015 року у справі № 183/5555/14 позов банка до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , селянського фермерського господарства «Присамар`я» задоволено, стягнуто солідарно з відповідачів у цій справі на користь банка загальну суму заборгованості у розмірі 1 527 933,97 грн, яка ними не погашена. 
Банк зазначав, що станом на 06 лютого 2017 року заборгованість 
за вищевказаним кредитним договором становить 68 801,41 доларів США, 
яка складається із заборгованості по кредиту у розмірі 45 780,74 доларів США, заборгованості зі сплати процентів у розмірі 23 020,67 доларів США, а також заборгованості за пенею і штрафами у розмірі 1 036 788,82 грн. 
З урахуванням наведеного та уточнених позовних вимог, банк просив суд його позов задовольнити. 
 
Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій
 
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області 
від 09 лютого 2018 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року, у задоволенні позову ПАТ «МТБ Банк» відмовлено. 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив 
із того, що обраний позивачем спосіб судового захисту порушеного права, а саме звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу даного майна 
на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження на користь ПАТ «Марфін Банк» порушує встановлений Законом України «Про іпотеку» порядок звернення стягнення на предмет іпотеки та нівелює юридичне визначення прилюдних торгів.
Крім того, оскільки квартира, яка є предметом договору іпотеки, придбана 
не за рахунок отриманого кредиту, суд позбавлений можливості задовольнити вимоги позивача про виселення відповідачів без надання іншого постійного жилого приміщення. Апеляційний суд послався також на положення 
Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого 
як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 квітня 2021 року (провадження № 61-6227св19) касаційну скаргу ПАТ «МТБ Банк» задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року у частині вирішення вимог 
про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано, справу у цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року 
у частині вирішення вимог про виселення залишено без змін.
Останньою постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 листопада 
2022 року апеляційну скаргу ПАТ «МТБ Банк» задоволено частково.
Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області 
від 09 лютого 2018 року у частині відмови у задоволенні позовної вимоги 
ПАТ «Марфін Банк», правонаступником якого є ПАТ «МТБ Банк», до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано та ухвалено у цій частині нове судове рішення.
Позовну вимогу ПАТ «Марфін Банк», правонаступником якого є ПАТ «МТБ Банк», до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково.
У рахунок погашення за кредитним договором від 01 лютого 2007 року 
№ 00044/RD заборгованості ОСОБА_2 за тілом кредиту в сумі 
45 757,86 доларів США, по процентам за користування кредитом у розмірі 
8 679,89 доларів США, пені у сумі 228 664,78 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 01 лютого 2007 року № 00010-rd, а саме 
на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 121,6 кв. м, яка належить 
ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Новомосковської міської Ради депутатів 03 грудня 1999 року, шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», 
за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайної ціни на цей вид майна, визначеної на підставі оцінки майна, проведеної суб`єктом оціночної діяльності 
або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «МТБ Банк» судові витрати у розмірі 
73 723,50 грн.
Суд апеляційної інстанції, застосував відповідні норми ЦК України, Закону України «Про іпотеку», надав оцінку положенням договору іпотеки від 01 лютого 2007 року, укладеного між банком та ОСОБА_1 , й виходив із того, що позичальник 
не виконував належним чином узяті на себе кредитні зобов`язання, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, розмір якої встановлено судовим рішенням у справі 
№ 183/5555/14, яке набрало законної сили, тому наявність підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.
При цьому позивачем було змінено строк виконання основного зобов`язання 
у повному обсязі до 29 липня 2014 року, тому нарахування останнім процентів 
за користування кредитом та пені після спливу строку кредитування 
є безпідставним. Тобто відсутні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок донарахованої заборгованості по процентам за період 
із 25 березня 2015 року по 05 лютого 2017 року у сумі 13 917,34 доларів США, пені 
за тілом кредиту за період із 05 лютого 2016 року по 05 лютого 2017 року 
у розмірі 463 320,61 грн та пені за несплаченими процентами за користування кредитом за період із 05 лютого 2016 року по 05 лютого 2017 року 
у розмірі 141 679,99 грн.
Крім того, після ухвалення судового рішення у справі № 183/5555/14 та набрання ним законної сили заборгованість за кредитним договором частково погашалася (10 жовтня 2019 року на суму 22,88 доларів США, у період із 03 вересня 2018 року по 28 вересня 2021 року на загальну суму 423,44 доларів США), що також ураховано судом при обчисленні розміру заборгованості, в рахунок якого слід звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки 
(54 437,75 доларів США та 228 664,78 грн).
Апеляційний суд, з урахуванням нарахованих банком пені на тіло кредиту 
та процентів, уважав безпідставним нарахування позивачем штрафів 
у відповідному розмірі на підставі пункту 4.2 кредитного договору, 
що є несправедливим подвійним нарахуванням неустойки. При цьому відсутні правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок нарахованого позивачем штрафу за умовами договору іпотеки.
Також не підлягала задоволенню позовна вимога банка про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору, 
так як судові витрати за наслідками розгляду кожної справи розподіляються 
у порядку, визначеному ЦПК України.
Апеляційний суд указав, що відповідачі, до ухвалення місцевим судом оскаржуваного рішення, із заявами про застосування позовної давності 
не зверталися, тому апеляційний суд дані обставини справи не перевіряв.
Розподіл судових витрат здійснено на підставі частин першої, тринадцятої 
статті 141 ЦПК України за розгляд справи у судах усіх інстанцій, з урахуванням часткового задоволення позову до відповідача ОСОБА_1 .
Суд апеляційної інстанції врахував відповідну судову практику Верховного Суду України та Великої Палати Верховного Суду.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її надходження до Верховного Суду
 
У червні 2023 року  ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на останню постанову суду апеляційної інстанції, в якій просить оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення у справі.
Підставами касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права 
та порушення норм процесуального права, зокрема застосування норм права 
без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 
частини другої статті 389 ЦПК України).
Інші учасники справи останню постанову суду апеляційної інстанції в касаційному порядку не оскаржили.
Ухвалою Верховного Суду від 21 липня 2023 року клопотання ОСОБА_1 
про поновлення строку на касаційне оскарження задоволено, поновлено строк 
на касаційне оскарження постанови суду апеляційної інстанції. Відкрито касаційне провадження у справі, після усунення недоліків касаційної скарги, зазначених 
в ухвалі Верховного Суду від 28 червня 2023 року, витребувано із районного суду вищевказану цивільну справу. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив 
на касаційну скаргу, надано строк для його подання.
У серпні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
Крім того, у серпні та вересні 2023 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, в якому просила долучити до матеріалів справи додаткові докази. 
Ухвалою Верховного Суду від 20 листопада 2023 року справу призначено 
до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 , з урахуванням її уточненої редакції, мотивована тим, що суд апеляційної інстанції зробив помилкові висновки по суті вирішення спору й не врахував, що спірна квартира придбана нею не за кредитні кошти. 
Апеляційний суд фактично ухвалив рішення про виселення відповідачів з їхнього єдиного житла, серед яких є пенсіонери - особи з інвалідністю та дитина. 
Вважає, що певні прояви світової фінансової кризи вплинули на можливість позичальника виконувати свої кредитні зобов`язання, проте останній їх виконував. Разом із цим, відбулося фактичне подорожчання кредиту, внаслідок чого позичальник і поручитель позбавлені отримати той результат, який бажали отримати при укладенні договорів із банком. Усі негативні прояви кредитних правовідносин несе позичальник та поручитель, а не банк, що є несправедливим. Позичальник намагався знайти з банком фінансовий компроміс, на що банк 
не відреагував. 
Посилається на відповідні норми Конституції України, положення Конвенції 
про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), судову практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
При цьому зазначає, що вона є особою з інвалідністю другої групи, тому суд безпідставно стягнув з неї на користь банка судовий збір. 

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду  
 
У серпні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу 
від ПАТ «МТБ Банк», у якому вказується, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
01 лютого 2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 00044/RD, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 
80 000,00 доларів США на споживчі потреби (будівництво індивідуального житлового будинку з дворовими будівлями), строком до 31 січня 2012 року, 
зі сплатою 16 % річних за користування кредитом (а. с. 38-42, т.1).
На забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язань за вказаним кредитним договором 01 лютого 2007 року ОСОБА_1 уклала з банком договір іпотеки 
№ 00010-rd, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Козіною А. В., реєстровий номер 205, за умовами якого передала банку в іпотеку квартиру 
АДРЕСА_1 (а. с. 24-26, т.1).
Згідно з пунктом 7 указаного договору квартира 
АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності 
на житлову квартиру від 03 грудня 1999 року, виданого виконавчим комітетом Новомосковської міської ради Дніпропетровської області на підставі рішення 
від 24 листопада 1999 року № 956.
Відповідно до пунктів 23, 24 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється шляхом позасудового врегулювання або в примусовому порядку. Іпотекодержатель має право на власний розсуд обрати спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки. Примусове стягнення і реалізація предмету іпотеки відбувається шляхом отримання іпотекодержателем виконавчого напису нотаріуса, або іншим передбаченим законом шляхом, за вибором іпотекодержателя.
Додатковою угодою № 1 до кредитного договору № 00044/RD від 01 лютого 
2007 року, укладеною 31 січня 2012 року між банком та ОСОБА_2 , сторони основного договору дійшли згоди внести певні зміни у кредитний договір, у зв`язку зі зміною найменування банку на ПАТ «Марфін Банк»; сторони домовилися подовжити строк дій кредитного договору до 31 січня 2017 року, відповідно 
до пунктів 1.1.1, 1.1.3 кредитного договору (а. с. 43-45, т.1).
25 липня 2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Марфін Банк» було укладено договір № 1 про внесення змін до договору іпотеки від 01 лютого 2007 року № 00010-rd, яким внесено зміни до вказаного договору, у зв`язку зі зміною найменування іпотекодержателя на ПАТ «Марфін Банк» (а. с. 27-28, т.1).
ОСОБА_2 , позичальник, належним чином не виконував зобов`язання 
за кредитним договором, унаслідок чого утворилася заборгованість.
28 травня 2014 року банк направив на адресу позичальника та майнового поручителя лист від 27 травня 2014 року № 362/08, в якому повідомив 
про наявність простроченої заборгованості за кредитним договором та вимагав дострокового погашення заборгованості по кредиту, процентам і неустойці 
у повному обсязі, протягом 60 днів із дня отримання даного повідомлення 
(а. с. 67, т.1).
Вказане повідомлення отримане ОСОБА_2 та ОСОБА_1 29 травня 
2014 року, що підтверджується копіями рекомендованих повідомлень 
про вручення поштового відправлення (а. с. 68, т.1).
Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2015 року у справі № 183/5555/14 задоволено позовні вимоги ПАТ «Марфін Банк», стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , СФГ «Присамар`я» на користь ПАТ «Марфін Банк» заборгованість за кредитним договором від 01 лютого 2007 року № 00044/RD у сумі 1 524 279,97 грн, 
що складається із заборгованості за тілом кредиту - 45 780,74 доларів США, 
що еквівалентно 1 088 266,01 грн; проценти за користування кредитом - 
9 103,33 доларів США, що еквівалентно 216 397,65 грн; пеня за несплачену суму кредиту - 127 709,60 грн; пеня за несплачені проценти за користування кредитом - 100 955,18 грн, а також судові витрати в сумі 3 654,00 грн, а всього - 
1 527 933,97 грн (а. с. 58 зворот-60, т.1).
Судом апеляційної інстанції оглянуто в судовому засіданні цивільну справу 
№ 183/5555/14. Заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2015 року у справі № 183/5555/14 
не оскаржувалося, воно набрало законної сили 09 червня 2015 року.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що після ухвалення судового рішення 
у справі № 183/5555/14 та набрання ним законної сили, заборгованість 
за кредитним договором частково погашалася, а саме: 10 жовтня 2019 року 
на суму 22,88 доларів США погашено тіло кредиту, у період із 03 вересня 2018 року по 28 вересня 2021 року на загальну суму 423,44 доларів США (а. с. 110, т. 3), 
що підтверджується наданими банком розрахунками заборгованості та випискою з особового рахунку (а. с. 108, 110, 113, 114-115, т. 3).
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій 
статті 389 ЦПК України. 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права 
без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку 
(пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права 
із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі. 
 
Щодо вирішення апеляційним судом спору по суті
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних 
або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні 
та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася 
до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду 
за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У справі, яка переглядається Верховним Судом, банк, звернувшись до суду 
з позовом до відповідачів, просив у рахунок погашення заборгованості 
за кредитним договором та відшкодування судових витрат звернути стягнення 
на предмет іпотеки - квартиру 
АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом продажу даного майна на прилюдних торгах 
у межах процедури виконавчого провадження, за початковою ціною 
1 092 200,00 грн на його користь, а також виселити відповідачів із вказаної квартири.
При новому апеляційному перегляді справи судом вирішувалися позовні вимоги банка лише в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, так як інші позовні вимоги вже було вирішено.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, 
а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно 
до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право 
на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше 
не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» закріплено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається 
у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною 
до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).
У справі, яка переглядається Верховним Судом, судами встановлено, що 01 лютого 2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 00044/RD,
на забезпечення виконання якого у цей самий день ОСОБА_1 уклала з банком договір іпотеки № 00010-rd, за яким передала банку в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 , тобто позичальник, належним чином не виконував кредитні зобов`язання, внаслідок чого утворилася заборгованість.
28 травня 2014 року банк направив на адресу позичальника та іпотекодавця лист від 27 травня 2014 року, в якому повідомив про наявність простроченої заборгованості за кредитним договором та вимагав дострокового її погашення 
у повному обсязі, протягом 60 днів із дня отримання даного повідомлення, який останні отримали 29 травня 2014 року.
Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2015 року у справі № 183/5555/14 задоволено позовні вимоги банка й стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , 
СФГ «Присамар`я» на його користь заборгованість за кредитним договором 
від 01 лютого 2007 року № 00044/RD у сумі 1 524 279,97 грн, що складається 
із: заборгованість за тілом кредиту - 45 780,74 доларів США, еквівалентно 
1 088 266,01 грн; проценти за користування кредитом - 9 103,33 доларів США, еквівалентно 216 397,65 грн; пеня за несплачену суму кредиту - 127 709,60 грн; пеня за несплачені проценти за користування кредитом - 100 955,18 грн, а також судові витрати в сумі 3 654,00 грн, а всього - 1 527 933,97 грн. 
Суд касаційної інстанції, повертаючи дану справу на новий апеляційний розгляд 
у частині вирішення позовних вимог банка про звернення стягнення на предмет іпотеки (постанова від 21 квітня 2021 року, провадження № 61-6227св19), виходив із безпідставності висновків судів попередніх інстанцій про те, що визначений банком спосіб судового захисту порушених прав порушує встановлений 
Законом України «Про іпотеку» порядок звернення стягнення на предмет іпотеки та недослідження судами доказів, що підтверджують розмір заборгованості. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі 
№ 361/7543/17 (провадження № 14-546цс19) зроблено висновок про те,
що наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором за наведеними вище положеннями законодавства не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. 
Подібні за змістом правові висновки викладено Верховним Судом України 
у постановах: від 09 вересня 2014 року у справі № 922/3658/13 (провадження 
№ 3-71гс14), від 03 лютого 2016 року у справі № 22-ц/796/716/2014 (провадження № 6-1080цс15).
Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу 
за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
Відповідно до частин першої, третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» 
(у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення 
на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Отже, законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.
Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки належить іпотекодержателю.
Законом визначені два способи звернення стягнення на предмет іпотеки: 
судовий - на підставі рішення суду, та позасудовий - на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).
Способами задоволення вимог іпотекодержателя про звернення стягнення 
на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору 
про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження 
в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є: 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки 
в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки 
будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону (частина третя статті 36 Закону).
Способами задоволення вимог іпотекодержателя на звернення стягнення 
на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону України 
«Про іпотеку») є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 41-47 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону).
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року в справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19). 
Згідно зі статтею 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, 
на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України 
«Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.
Суд апеляційної інстанції при новому апеляційному розгляді справи, виконуючи вказівки суду касаційної інстанції, з яких було скасовано попереднє судове рішення апеляційного суду у цій справі (частина п`ята статті 411 ЦПК України), встановив фактичні обставини справи, застосував відповідні норми 
Закону України «Про іпотеку», надав оцінку поданим сторонами доказам, у тому числі положенням договору іпотеки від 01 лютого 2007 року, й вірно вказав 
про наявність правових підстав для задоволення позову банка у частині звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої 
Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною на рівні, 
не нижчому за звичайної ціни на цей вид майна, визначеної на підставі оцінки майна, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом 
на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
Апеляційний суд обґрунтовано виходив із того, що у даній справі встановлено неналежне виконання позичальником умов кредитного договору, у зв`язку з чим виникла заборгованості, розмір якої встановлено судовим рішенням у справі 
№ 183/5555/14, яке набрало законної сили, а виконання кредитних зобов`язань забезпечено договором іпотеки.
При цьому судом апеляційної інстанції оглянуто в судовому засіданні цивільну справу № 183/5555/14 і встановлено, що заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2015 року у справі 
№ 183/5555/14 не оскаржувалося та набрало законної сили 09 червня 2015 року. Вказаний факт не заперечується сторонами у справі, відповідних доводів 
не містить і касаційна скарга.
Відповідно до частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, загальний розмір вимог та всі його складові, 
що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.
У постановах Верховного Суду від 01 вересня 2021 року у справі № 201/6750/16 (провадження № 61-6433св20) та від 24 листопада 2021 року у справі 
№ 363/4951/18 (провадження № 61-16554св20) зазначено про обов`язковість встановлення дійсного розміру заборгованості за кредитним договором на момент прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Верховний Суд, повертаючи справу на новий апеляційний перегляд, зазначив 
про те, що судами не надано належної правової оцінки доказам щодо підтвердження розміру заборгованості.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін 
(частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 
ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, 
на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), 
що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, 
які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування 
(частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми 
є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність 
або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування 
(частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази 
за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність 
і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд апеляційної інстанції, надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам та правильно встановивши фактичні обставини справи, вірно виходив 
із того, що банк змінив строк виконання основного зобов`язання до 29 липня 
2014 року, направивши позичальнику та поручителю вимогу про погашення заборгованості протягом 60 днів із дня її отримання, яку останні отримали 
29 травня 2014 року.
У пунктах 91-93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 
2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування 
чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою 
статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та пеню за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця 
в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 
ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Подібні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження 
№ 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження 
№ 14-318цс18)від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження 
№ 12-16гс22), у постанові Верховного Суду від 17 травня 2023 року у справі 
№ 707/206/22 (провадження № 61-9369св22).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З урахуванням наведеного, визначаючи розмір заборгованості, у рахунок якої підлягає зверненню стягнення на предмет іпотеки (54 437,75 доларів США 
та 228 664,78 грн), апеляційний суд вірно вказав про безпідставність нарахування банком процентів за користування кредитом та пені після спливу строку кредитування. При цьому судом апеляційної інстанції також вірно враховано факти часткового погашення заборгованості за кредитним договором після ухвалення судового рішення у справі № 183/5555/14 та набрання ним законної сили.
Крім того, надавши належну правову оцінку положенням кредитного договору, врахувавши всі складові заборгованості в рахунок якої підлягає звернення стягнення на предмет іпотеки, апеляційний суд обґрунтовано вказав 
про безпідставність нарахування банком відповідних штрафів. При цьому, враховуючи, що предметом іпотеки за іпотечним договором від 01 лютого 
2007 року забезпечене виконання зобов`язань саме за кредитним договором, відсутні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок нарахованого позивачем штрафу за умовами договору іпотеки. Апеляційний суд вірно вказав і про те, що не підлягає задоволенню вимога позовної заяви банка про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок відшкодування витрат 
по сплаті судового збору.
Доводи касаційної скарги вищевказаних висновків апеляційного суду по суті спору не спростовують, вони зводяться до власного тлумачення норм права та незгоди 
з висновками апеляційного суду у цій частині, а також обґрунтуванням того, з яких причин позичальник не сплачував кредит, але вже є судове рішення про стягнення заборгованості за кредитом, а тому це не може бути правовою підставою 
для скасування оскаржуваного судового рішення.
Посилання касаційної скарги про те, що спірна квартира придбана не за кредитні кошти й апеляційний суд незаконно виселив відповідачів із спірної квартири відхиляються Верховним Судом, оскільки у цій частині судові рішення судів попередніх інстанцій у частині відмови у задоволенні позову банка про виселення відповідачів було залишено без змін постановою Верховного Суду від 21 квітня 2021 року і суд апеляційної інстанції при новому апеляційному перегляді справи 
не вирішував відповідні позовні вимоги банка.
Таким чином, суд апеляційної інстанції в силу положень частини п`ятої статті 411 
ЦПК України, вирішуючи спір по суті у частині звернення стягнення на предмет іпотеки, врахував висновки суду касаційної інстанції, з яких було скасовано попереднє судове рішення апеляційного суду у справі, а справу направлено 
на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Цим самим суд апеляційної інстанції виконав вимогу частини п`ятої статті 411 ЦПК України, згідно з якою висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, 
є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
У силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом апеляційної інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення 
є мотивованими. Всі докази оцінено апеляційним судом у їх сукупності 
з урахуванням фактичних обставин справи. 
Висновки апеляційного суду у цій частині узгоджуються із судовою практикою Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), що спростовує відповідні доводи касаційної скарги. Судова практика у цій категорії справ 
є сталою та сформованою, а відмінність залежить лише від доказування.
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони 
не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Щодо розподілу апеляційним судом судових витрат
 
Касаційна скарга містить також доводи про те, що ОСОБА_1 є особою 
з інвалідністю другої групи, тому апеляційний суд безпідставно стягнув з неї 
на користь банка судовий збір. 
Суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання розподілу судових витрат, пославшись на частини першу, тринадцяту статті 141 ЦПК України, врахувавши часткове задоволення позовних вимог банка до ОСОБА_1 , стягнув 
із останньої на користь банка судові витрати, зокрема сплачений позивачем судовий збір при поданні позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг, пропорційно задоволеним позовним вимогам у загальному розмірі 73 723,50 грн.
Колегія суддів не може погодитися з рішенням апеляційного суду у частині розподілу судових витрат.
ОСОБА_1 зазначає у касаційній скарзі, що вона є особою з інвалідністю другої групи, на підтвердження чого надає відповідні докази, у тому числі копію довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією № 175 від 05 липня 
2022 року серії 12ААВ № 566438, відповідно до якої вона є особою з інвалідністю другої групи з 01 травня 2022 року, причина інвалідності - загальне захворювання, інвалідність встановлена на строк до травня 2024 року. 
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей 
з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
Згідно з частинами шостою, сьомою статті 141 ЦПК України якщо сторону, 
на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно 
до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується 
за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються 
за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Задовольняючи частково позов банка та стягуючи з ОСОБА_1 на його користь судові витрати у вигляді сплаченого судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам, апеляційний суд не взяв до уваги вищенаведені обставини 
та норми права, не врахував, що заявника касаційної скарги звільнено від сплати судового збору в силу вимог закону.
 
Висновки Верховного Суду
 
Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, 
що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з статтею 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки 
чи оцінки доказів, обставини справи встановлені апеляційним судом повно 
та ухвалено правильне по суті спору рішення, але допущено неправильне застосування норм ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» щодо розподілу судових витрат між сторонами, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню у відповідній частині з ухваленням нового рішення у цій частині 
про компенсацію банку вказаних витрат за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
При цьому Верховний Суд ураховує, що банк не оскаржив судове рішення апеляційного суду як по суті, так і щодо самого розміру судових витрат.
Крім того, згідно з Указом Президента України «Про введення воєнного стану 
в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України 
від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»», на території України діє воєнний стан 
у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України.
Відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Верховна Рада України постановила розділ VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» доповнити пунктом 5-2 такого змісту:
«5-2. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці 
за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 
(у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), 
статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону».
Ураховуючи, що на момент ухвалення Верховним Судом постанови воєнний стан 
в Україні триває, виконання судового рішення апеляційного суду у частині звернення стягнення на предмет іпотеки зупиняється на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.
Верховний Суд виходить з того, що вказані норми права не втратили свою чинність, оскільки не були виключені з тексту зазначеного Закону, а спеціальним законом лише запроваджено зупинення виконання цих правил на певний період. Надалі у разі припинення запровадження воєнного стану дія згаданих правил відновить свою дію без окремого рішення та закону.
 
Щодо клопотань про долучення доказів у справі
 
У серпні та вересні 2023 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, в яких просила долучити до матеріалів справи додаткові докази. 
Суд касаційної інстанції при розгляді касаційних скарг діє в порядку та межах, визначених ЦПК України.
Згідно зі статтею 400 ЦПК України касаційний суд не може встановлювати 
або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні 
чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, а отже, не може приймати нові докази.
Відповідно до визначених процесуальним законом повноважень Верховний Суд здійснює перевірку рішень судів першої та апеляційної інстанцій, що виключає можливість вирішення питання про долучення доказів на стадії перегляду справи 
у суді касаційної інстанції.
Таким чином, вказані клопотання не підлягають задоволенню.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення 
або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Верховний Суд зазначає, що оскаржуване судове рішення по суті вирішення спору залишається без змін, тому розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 412, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
У задоволенні клопотань ОСОБА_1 про долучення доказів відмовити.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року у частині розподілу судових витрат скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення.
Судові витрати (судовий збір), понесені публічним акціонерним товариством 
«МТБ Банк» у розмірі 73 723,50 грн, компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
В іншій частині постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 листопада 
2022 року залишити без змін. 
Зупинити виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 15 листопада 
2022 року у частині звернення стягнення на предмет іпотеки на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                         Д. Д. Луспеник
Судді:                                                                                І. Ю. Гулейков
Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець