Справа № 344/9914/22 
Провадження № 22-ц/4808/1234/23 
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М. 
Суддя-доповідач Василишин Л. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2023 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої (суддя-доповідач)                Василишин Л. В.,
суддів:                                        Фединяка В. Д., Максюти І. О.,
секретаря                                        Струтинської Д. В.
за участю                                         
представника апелянта адвоката Дудорової О. О.
представника позивача адвоката Сурмачевського А. Ю. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скарг у  ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 вересня 2022 року складі судді Бабій О. М., ухвалене в м. Івано-Франківську Івано-Франківській області, повний текст якого складено 16 вересня 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв адвокат Бойчук М. Й., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
Позов обґрунтовано тим, що 03 грудня 2009 року між ОСОБА_1 та відповідачкою зареєстрований шлюб. Від шлюбу сторони мають двох дітей: сина -  ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочку - ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач зазначав, спільне життя між ними не склалось. Вже тривалий час сторони не підтримують подружніх відносин, не проживають разом, спільного господарства не ведуть, шлюб носить формальний характер.
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив розірвати укладений між сторонами шлюб, неповнолітніх дітей залишити на вихованні матері ОСОБА_2 .
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду
Івано-Франківський міський суд рішенням від 12 вересня 2022 року позов задовольнив.
Ухвалено розірвати шлюб між  ОСОБА_1  та ОСОБА_2 , зареєстрований 03 грудня 2009 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис № 1836. Неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишено на проживання з матір`ю ОСОБА_2 .
Рішення суду мотивовано тим, що сторони не підтримують сімейних стосунків, шлюб їх фактично припинено, збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тому такий шлюб зберігати не доцільно. Враховуючи, що проживання малолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з матір`ю не суперечить інтересам дітей, відповідачка щодо такого не заперечує, суд першої інстанції вважав за можливе визначити місце проживання дітей з матір`ю.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в частині залишення дітей проживати з матір`ю скасувати.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що він не заявляв вимогу про визначення місця проживання дітей. Як вбачається із матеріалів справи, спір між сторонами з приводу неможливості у позасудовому порядку визначити місце проживання дітей відсутній. Ні одна із сторін не зверталась до органу опіки та піклування із заявою про визначення місце проживання дітей, як і не було відповідного розгляду даного питання та надання висновку. Натомість суд першої інстанції фактично вийшов за межі позовних вимог та вирішив питання, яке по своїй суті не являється позовною вимогою.
Позиція інших учасників справи
Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заяви (клопотання) учасників справи
У судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 - адвокат Дудорова О. О. апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити.
Представник ОСОБА_8 - адвокат Сурмачевський А. Ю. скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення.
Позиція Івано-Франківського апеляційного суду
Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Рішення суду в частині розірвання шлюбу сторонами не оскаржується, а тому в цій частині апеляційним судом не переглядається.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 
Фактичні обставини справи
Суд першої інстанцій встановив, що 03 грудня 2009 року сторони зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, про що складено актовий запис № 1836 (а.с.2).
Від спільного подружнього життя у сторін є неповнолітні діти: син ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_10 народилася в Канаді, але зареєстрована громадянкою України (а.с.3,5,6).
Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).
Водночас у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.
Верховний Суд у постанові від 22 грудня 2021 року у справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21) вказав, що зазначення у резолютивній частині рішення суду про те, щоб малолітнього сина залишити на проживання з матір`ю, не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, оскільки суд лише констатував, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання.
Звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу, ОСОБА_1 в прохальній частині просив також після розірвання шлюбу неповнолітніх дітей залишити на вихованні матері.
ОСОБА_2 проти позовних вимог позивача не заперечувала, просила прийняти рішення про розірвання шлюбу та залишити дітей з нею.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).
Враховуючи, що сторони не зверталися до суду із вимогами про визначення місця проживання дітей з одним із батьків, суд, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності цивільного судочинства, обґрунтовано в межах вимог позову про розірвання шлюбу залишив проживати дітей з матір`ю, чим лише констатував місце проживання дітей, не визначаючи його.
За таких обставин доводи апеляційної скарги про те, що суд вийшов за межі позовних вимог і вирішив позовну вимогу про визначення місця проживання дітей не заслуговують на увагу.
Водночас, апеляційний суд вважає за необхідне роз`яснити, що сторони не позбавлені права врегулювати питання про визначення місце проживання дітей, про зміну їхнього місця проживання, про визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні дітей тощо за домовленістю між собою, а в разі недосягнення згоди - у судовому порядку шляхом пред`явлення відповідного позову.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні. А отже, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині - без змін.
Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 вересня 2022 року в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 29 листопада 2023 року. 

Суддя-доповідач                                                                Л. В. Василишин 
Судді:                                                                                В. Д. Фединяк
       І. О. Максюта