УХВАЛА
 
09 листопада 2023 року
м. Київ
 
справа № 209/427/18
провадження № 61-15726ск23
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, про встановлення факту                      прийняття спадщини, визнання договору недійсним, скасування державної реєстрації, витребування майна, визнання права власності та усунення перешкод                у користуванні майном,
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, про встановлення факту прийняття спадщини, визнання договору недійсним, скасування державної реєстрації, витребування майна, визнання права власності та усунення перешкод у користуванні майном. 
В обґрунтування позову зазначав, що він є сином ОСОБА_4 , який помер                     ІНФОРМАЦІЯ_1 . За життя ОСОБА_4 був власником квартири АДРЕСА_1 . Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 31 жовтня 2011 року право власності на цю квартиру визнано за ОСОБА_3 . На підставі договору купівлі-продажу від 08 грудня 2011 року власником спірної квартири став ОСОБА_2 . 
Вказував, що про порушення своїх прав дізнався лише у 2016 році, після чого звернувся до Дніпровського відділу поліції з відповідною заявою, його визнано потерпілим. У межах кримінального провадження на спірну квартиру накладено арешт. 
Зазначав, що оскаржив рішення суду першої інстанції, на підставі якого визнано за ОСОБА_3 право власності на спірну квартиру. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, а у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено, тобто, скасовано судове рішення, на підставі якого ОСОБА_3 набула право власності на спірну квартиру. 
Вказував, що з 1989 року та до моменту смерті ОСОБА_4 проживав разом               з останнім та вів спільне господарство. 
Враховуючи викладене, просив суд встановити факт прийняття ним спадщини після смерті ОСОБА_4 шляхом фактичного вступу у володіння та управління спадковим майном; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; скасувати державну реєстрацію права власності на цю квартиру; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 спірну квартиру; визнати за ним право власності на цю квартиру та усунути йому перешкоди у здійсненні ним права користування майном шляхом виселення ОСОБА_2 із спірної квартири.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 листопада 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Встановлено факт прийняття ОСОБА_1 спадщини після смерті                       ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом фактичного вступу                            у володіння та управління спадковим майном. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 33,0 кв. м, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 08 грудня 2011 року приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Ізотовою В. А., зареєстрованого в реєстрі за № 2367. Скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 33,0 кв. м, за ОСОБА_2 , проведену на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 08 грудня 2011 року приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Ізотовою В. А., зареєстрованого в реєстрі за № 2367. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 та визнано право власності на цю квартиру за ОСОБА_1 . У задоволені іншої частини позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Додатковим рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 грудня 2022 року доповнено резолютивну частину рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 листопада 2022 року наступним змістом: «Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави витрати зі сплати судового збору у розмірі 4 962,00 грн».
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 серпня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 листопада 2022 року та додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 грудня 2022 року скасовано. Провадження                        у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання договору недійсним, скасування державної реєстрації, визнання права власності закрито. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання договору недійсним, скасування державної реєстрації, витребування майна, визнання права власності та усунення перешкод у користуванні майном відмовлено.
03 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 серпня 2023 року                 у цій справі.
Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
Тож, положеннями вказаної норми передбачено, що підставою касаційного оскарження є неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду про застосування норми права саме у подібних правовідносинах. 
Особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно звернути увагу, що у разі посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт                        1 частини другої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі потрібно зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в указаних у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
У випадку оскарження судових рішень з підстав невідповідності висновків суду постанові Верховного Суду, що не була врахована в оскаржуваному судовому рішенні (абзац 1 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) або у зв`язку з необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного Суду (абзац 2 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) у касаційній скарзі, крім відповідної постанови Верховного Суду, повинно бути зазначено відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України та обґрунтування і мотивування такої підстави.
Зазначаючи у касаційній скарзі підставою касаційного оскарження судових рішень відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно вказувати щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.
У випадку оскарження судових рішень на підставі частини четвертої статті 389                ЦПК України з посиланням на частину першу статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини першої статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.
У випадку оскарження судових рішень на підставі частини третьої статті 411                     ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини третьої статті 411 ЦПК України, з обґрунтуванням наявності таких підстав.
У поданій касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судового рішення.
Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення та обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження. 
Наведене свідчить про невиконання заявником вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження судового рішення.
Верховний Суд роз`яснює заявнику положення статті 400 ЦПК України, відповідно до якої переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що коректне зазначення підстав касаційного оскарження та їх належне обґрунтування є обов`язковою умовою щодо оформлення касаційної скарги, яке необхідне для вирішення питання про відкриття касаційного провадження та для подальшого розгляду касаційної скарги.  
У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V,             p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
Враховуючи те, що заявник не виконав вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судового рішення, така скарга підлягає поверненню заявнику.
Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
Керуючись статями 389, 393 ЦПК України, 
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, про встановлення факту прийняття спадщини, визнання договору недійсним, скасування державної реєстрації, витребування майна, визнання права власності та усунення перешкод у користуванні майном повернути заявнику.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
Суддя                                                                                                                            О. В. Ступак