УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/7348/22 Головуючий у 1-й інст. Семенцова Л. М. 
Категорія 68 Доповідач Борисюк Р. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2023 року 

       Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Борисюка Р.М.,
суддів         Павицької Т.М., Трояновської Г.С.,
з участю секретаря 
судового засідання         Гарбузюк Ю.І., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі  цивільну справу № 295/7348/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради, про усунення перешкод та визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною,
за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 21 вересня 2023 року та ОСОБА_2 на додаткове рішення Богунського районного суду м. Житомира від 16 жовтня 2023 року, ухвалені під головуванням судді Семенцової Л.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з даним позовом, в якому просив: 
- зобов`язати відповідача не перешкоджати йому у вихованні та спілкуванні з дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 
- визначити йому способи участі у вихованні дитини шляхом: 
а) спілкування через засоби аудіо- та відеозв`язку (Скайп (Skype), Вайбер (Viber) тощо) та телефонного зв`язку щодня; 
б) встановлення графіку спільного проживання дитини з ним за адресою його проживання: АДРЕСА_1 у режимі цілодобово 5 днів/ через 5 днів із зобов`язанням батька забирати дитину від місця проживання матері та завозити дитину до місця проживання матері; 
в) встановлення графіку спільного відпочинку влітку (на морі, в санаторіях, інших місцях відпочинку) тривалістю до 24 діб щороку в період, що припадає на отримання батьком відпустки за місцем роботи; 
г) встановлення графіку святкування дня народження дитини по черзі - один рік з батьком, один рік з матір`ю, починаючи з 2023 року, а також стягнути судові витрати з відповідача на його користь.
Позов мотивував тим, що станом на дату звернення до суду питання розірвання шлюбу ще не вирішено, про те з кінця 2021 року сторони спільно не проживають. У період шлюбу народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка фактично проживає разом з матір`ю. Їхня дочка має інвалідність з дитинства, пов`язану з вадами органів слуху. Він позбавлений можливості спілкуватися з дочкою та брати участь у її вихованні, оскільки відповідач чинить йому перешкоди в цьому. У березні 2022 року вона вивезла дитину з м. Житомира в невідомому напрямку та місце перебування дитини йому було невідоме, у зв`язку з чим він неодноразово звертався до служби у справах дітей Житомирської міської ради з проханням посприяти в наданні йому можливості спілкуватися з дочкою, на що отримав відповідь про те, що через фактичну відсутність матері ОСОБА_2 разом із малолітньою дитиною ОСОБА_4 в м. Житомирі, служба не має повноважень на усунення перешкод у його спілкуванні з дитиною.
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 21 вересня 2023 року позов задоволено частково. Зобов`язано матір дитини ОСОБА_2 не чинити перешкод батькові дитини ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з малолітньою дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визначено такі способи участі  ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з малолітньою дочкою ОСОБА_3 : - спілкування через засоби аудіо- та відеозв`язку (Скайп (Skype), Вайбер (Viber) тощо) та телефонного зв`язку щодня; систематичні побачення з дитиною з 14-00 год. до 17-00 год. у першу та третю суботи місяця, з 12-00 год. до 15-00 год. у другу та четверту неділі місяця й у день народження дитини в присутності матері з урахуванням віку та стану здоров`я дитини, її режиму, потреб та інтересів. В решті позовних вимог відмовлено.
Додатковим рішенням цього ж суду від 16 жовтня 2013 року стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
У поданій апеляційній скарзі, позивач просить рішення суду в частині визначення способу його участі у вихованні та спілкуванні з малолітньою дочкою ОСОБА_3 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення по суті позовних вимог, вирішити питання розподілу судових витрат.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допустив порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.
Судом першої інстанції розглянуто дану справу при неповному з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, що в свою чергу призвело до невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Вказує, що суд безпідставно поклав в основу свого рішення висновок приватного психолога від 10.05.2023. При цьому, не взяв до уваги, що психолог не попереджений про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих даних. У свою чергу, відповідач, на його прохання відвідати психолога Центру надання допомоги соціальним сім`ям, психологів служби у справах дітей не бажає та відмовляється.
Також при постановленні оскаржуваного рішення поза увагою суду залишилися покази свідка - ОСОБА_5 щодо протиправної поведінки відповідачки. 
Зазначає, що висновок органу опіки та піклування не може вважатися належним та допустимим доказом у даній справі, оскільки спосіб участі батька не відповідає принципу рівноправності прав батька та матері щодо дитини, є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини та не відповідає вимогам статті 51 Конституції України, статтям 141-159 Сімейного кодексу України, ст. ст. 3, 9, 17, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства». Вказаний висновок він оскаржував.
Окрім того, судом не було враховано, що відповідач його позовні вимоги визнала частково у відповідності до висновку органу опіки та піклування. А там зазначено про можливість спілкування з дитиною без присутності відповідачки. Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Не погодившись з додатковим рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині задоволених вимог та постановити нове рішення, яким взагалі відмовити у задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам закону щодо законності та обґрунтованості судового рішення.
Суд першої інстанції фактично її заяву про залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду і повернення її заявникові - не розглянув й рішення за наслідками розгляду не постановив.
Також вказує на те, що ні позивачем, ні його представником до закінчення судових дебатів не було заявлено про понесені витрати на правничу допомогу. Тому, внаслідок невиконання позивачем вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України, немає правових підстав для стягнення витрат на правничу допомогу, надану позивачу. Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник - адвокат Демчик Н.О. підтримали апеляційну скаргу позивача, просили її задовольнити. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 не визнали, просили відмовити в її задоволенні.
ОСОБА_2 та її представник - адвокат Левчук Т.В. підтримали скаргу відповідачки, просили її задовольнити. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 не визнали, просили відмовити в її задоволенні.
Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради при вирішенні апеляційної скарги ОСОБА_2 покладається на розсуд суду. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 вважає необґрунтованою, підтримує висновок органу опіки та піклування щодо способу участі у вихованні та спілкуванні ОСОБА_1 із малолітньою донькою ОСОБА_3 .
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення судупершої інстанції відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги сторін задоволенню не підлягають з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.        
Судом встановлено, що сторони по справі є батьками дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
31 липня 2015 року сторони перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 20.09.2022. Сімейні відносини між ними припинено, проживають окремо. За час шлюбу у сторін народилась дочка, яка проживає разом із матір`ю. 
Увесь цей час позивач намагався налагодити способи зв`язку з дитиною, приймати участь у її вихованні. Після чисельних спроб вирішити дане питання шляхом переговорів, позивач вимушений звернутися до суду із даною позовною заявою, оскільки його права як батька дитини є порушеними.
       Виконавчим комітетом Житомирської міської ради як органом опіки та піклування в питанні визначення ОСОБА_1 способу участі у вихованні та спілкуванні з дочкою ОСОБА_3 складено висновок, затверджений рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради № 96 від 01.02.2023 року, згідно якого, враховуючи вік дитини, виходячи з її інтересів, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити йому наступний спосіб участі у вихованні та спілкуванні з дочкою: перша, третя субота місяця з 14-00 до 16-00 години та друга, четверта неділя місяця з 11-00 до 15-00 години без присутності матері дитини, за згодою обох батьків ними може бути визначений додатковий порядок побачень батька з дочкою.
       Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18).
Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (пункти 1, 3 статті 9 Конвенції).
Стаття 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначає контакт з дитиною як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання ним інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат.
Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.
У статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини.
Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України).
За частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Згідно зі статтею 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватисяз дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Частинами першою та другою статті 159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.
Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.
Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.
Системний аналіз наведених міжнародних правових норм та норм національного законодавства України вказує на те, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно.
Батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 189/68/20 (провадження № 61-16244св21).
Визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини (частина восьма статті 7 СК України, стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до частини другої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року).
Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.
У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.
У більшості випадків потреба втручання держави шляхом вирішення судами спорів між батьками щодо їх участі у вихованні дітей обумовлена поведінкою самих батьків та їх небажанням винайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах своїх дітей.
Правосуддя у справах про піклування про дитину завжди супроводжується гостро- емоційними і мінливими стосунки між батьками, отже остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою. Правосуддя не в змозі регулювати та встановлювати сталі людські стосунки.
Вирішуючи питання про встановлення способу участі у виховання для одного з батьків, який постійно не проживає з дітьми, суди повинні враховувати усю сукупність обставин конкретної справи.
Відповідно до частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. 
Установивши, що між сторонами склалися стосунки, які позбавляють позивача можливості спілкуватися з сином, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується апеляційний суд, врахувавши права та бажання батька брати участь у вихованні та спілкуванні з дочкою, недосягнення між батьками згоди щодо порядку участі у вихованні дитини, дійшов висновку про доцільність встановити позивачу конкретний спосіб участі у вихованні та спілкуванні із дитиною у присутності матері. При цьому місцевий суд обґрунтовано не погодився із пропозицією органу опіки і піклування щодо проведення таких зустрічей без присутності матері дитини, так як проведення таких зустрічей батька з дитиною без присутності матері може негативно вплинути на психоемоційний стан малолітньої дитини, в якої на теперішній час існують негативні емоції, пов`язані зі страхом бути розлученою з її матір`ю позивачем проти її волі. Для налагодження довірливих відносин між батьком і дитиною необхідний час, протягом якого поступово буде відбуватися налагодження спілкування між ними та зникнення в дитини тривожних відчуттів по відношенню до батька.
Апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить належно обґрунтованих доводів про неврахування та/чи порушення судом найкращих інтересів дитини визначенням способу участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею. 
Колегія суддів наголошує на тому, що основним завданням суду є здійснення своєї базової функції - ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися. 
Переглядаючи рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що визначений судом спосіб участі батька у вихованні та спілкуванні з дочкою та встановлений графік побачень є справедливим, не порушує принцип рівності прав батьків, згідно з визначеним графіком спілкування батька з дитиною не є обмеженим, а часу спілкування достатньо, щоб налагодити необхідний контакт з дитиною, яка з батьком не проживає. 
При цьому колегія суддів звертає увагу, що з урахуванням вікових змін дитини, її розвитку та потреб, ставлення до батька позивач не позбавлений у майбутньому права на зміну встановленого судом способу участі у вихованні малолітньої дочки, що буде відповідати, насамперед, якнайкращим інтересам дитини.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до незгоди із висновками місцевого суду, особистого тлумачення норм матеріального та процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства, та на законність судового рішення.
Що стосується вирішення місцевим судом питання відшкодування витрат на правничу допомогу шляхом ухвалення додаткового рішення, колегія суддів погоджується із висновками місцевого суду з огляду на таке.
Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
За приписами частин 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Стягуючи із ОСОБА_2 на користь позивача правничу допомогу в розмірі 10000 грн, суд виходив із доведеності та обґрунтованості вимог саме у цій частині.
При цьому встановив, що відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
На підтвердження витрат на правову допомогу позивачем надано договір про надання правової допомоги від 15.11.2022, акт виконаних робіт від 22.09.2023, розрахунок та детальний опис робіт (наданих) послуг до договору про надання правової допомоги від 15.11.2022, за якими загальна вартість послуг наданих адвокатом Демчик.О. складає 20000 грн та яка підтвердила оплату наданих послуг ОСОБА_1 . 
Визначаючи розмір витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн, зважаючи на часткове задоволення позову, складність справи, яка розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження, керуючись у тому числі такими критеріями, як обґрунтованість та пропорційність адвокатських витрат до предмету спору, а також враховуючи критерій розумності їхнього розміру.
Отже, позивачем належними та допустимим доказами доведено розмір своїх витрат на професійну правничу допомогу за здійснення всіх необхідних дій із метою забезпечення захисту прав і законних інтересів позивача під час розгляду справи в суді першої інстанції.
ОСОБА_1 виконано вимоги ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Зокрема, про понесені витрати на правову допомогу заявлено у судових дебатах, зазначено у письмовій промові у дебатах ( а.с. 146-148), подано відповідну заяву із долученими доказами у встановлений законом строк. 
Тому, доводи апеляційної скарги відповідача не є переконливими та не спростовують висновків суду першої інстанції, доказів, наданих позивачем на обґрунтування наявності підстав для стягнення витрат на правничу допомогу та зводяться до переоцінки доказів по справі.
Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Оскаржувані судові рішення є законним та обґрунтованим і підстав для їх зміни чи скасування немає.  
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Із урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційних скарг сторін без задоволення, а судових рішень без змін.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 21 вересня 2023 року та додаткове рішення цього суду від 16 жовтня 2023 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 14 грудня 2023 року.