ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2023 р. 	Справа № 480/137/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 29.03.2023, головуючий суддя І інстанції: О.А. Прилипчук, м. Суми, повний текст складено 29.03.23  по справі № 480/137/23
за позовом       ОСОБА_1  
до     Охтирської міської ради ,     Виконавчого комітету Охтирської міської ради      
треті особи:       Товариство з обмеженою відповідальністю "БРОКЕНЕРГІЯ" ,      Управління капітального будівництва та житлово-комунального господарства Охтирської міської ради ,       ОСОБА_2 ,       ОСОБА_3 
про визнання протиправним та скасування рішення,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі за текстом також – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовною заявою до Виконавчого комітету Охтирської міської ради (далі за текстом також – відповідачі), в якій просив:
- визнати протиправним і скасувати рішення Охтирської міської ради восьмого скликання 25 сесії 12.05.2022 за № 590-МР «Про відновлення роботи цілісного майнового комплексу “Охтирської теплової мережі”» в частині оптимізації системи теплопостачання у місті Охтирка, ураховуючи припинення надання послуг з постачання теплової енергії споживачам АДРЕСА_1 .
Ухвалами Сумського окружного адміністративного суду від 7 лютого 2023 року залучено Охтирську міську раду в якості співвідповідача до участі у справі № 480/137/23 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Охтирської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення та у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: 1) ТОВ "БРОКЕНЕРГІЯ"; 2) Управління капітального будівництва та житлово-комунального господарства Охтирської міської ради; 3) ОСОБА_2 ; 4) ОСОБА_3 .
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 29 березня 2023 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено. 
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване  рішення та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на те, що судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Наводить обставини справи, викладені ним у позовній заяві, та просить їх урахувати під час апеляційного розгляду.
Учасники справи правом на висловлення свого ставлення до апеляційної скарги не скористалися.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також – КАС України) суд  апеляційної  інстанції  розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 проживає та зареєстрований у АДРЕСА_2 (а.с. 31).
12.05.2022 Охтирською міською радою восьмого скликання 25 сесії прийнято рішення № 590-МР «Про відновлення роботи цілісного майнового комплексу “Охтирської теплової мережі”» та визначено:
1. Відновити роботу цілісного майнового комплексу “Охтирської теплової мережі” (Охтирська ТЕЦ);
2. Управлінню капітального будівництва та житлово-комунального господарства Охтирської міської ради (Бондаренко С. І.) вжити заходів щодо:
- відновлення цілісного майнового комплексу комунальної власності “Охтирські теплові мережі” (Охтирська ТЕЦ);
- оптимізації системи теплопостачання у місті Охтирка, ураховуючи припинення надання послуг з постачання теплової енергії споживачам згідно з додатком.
3. Рекомендувати власникам і співвласникам одноповерхових та багатоповерхових багатоквартирних житлових будинків вирішити питання відключення будинків від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та влаштувати індивідуальне опалення відповідно до вимог діючого законодавства.
До рішення у вигляді додатку додано перелік житлових будинків, відключених від опалення, до якого включена і квартира за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 3-5).
Позивач, убачаючи у зазначеному порушення своїх прав, звернувся до суду з позовом у цій справі.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із відсутності порушення прав чи законних інтересів, чи покладення обов`язків на позивача у публічній сфері, що мали б місце у зв`язку із прийняттям Охтирською міською радою оскаржуваного рішення.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.
Спірні правовідносини врегульовано Законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», Про «теплопостачання», «Про житлово-комунальні послуги» та Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26 липня 2019 року за № 169, яким затверджено Порядок відключення споживачів від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води.
Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.
Відповідно до ст. 25 Закону сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
Згідно зі ст. 1 Закону України від 02.06.2005 за № 2633-ІV «Про теплопостачання» (далі - Закон № 2633):
споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору;
суб`єкти відносин у сфері теплопостачання - фізичні та юридичні особи незалежно від організаційно-правових форм та форми власності, які здійснюють виробництво, транспортування, постачання теплової енергії, теплосервісні організації, споживачі, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування;
За приписами ст. 4 Закону № 2633 проектування, будівництво, реконструкція, ремонт, експлуатація об`єктів теплопостачання, виробництво, постачання теплової енергії регламентуються нормативно-правовими актами, які є обов`язковими для виконання всіма суб`єктами відносин у сфері теплопостачання.
Відповідно до ст. 13 Закону № 2633 до основних повноважень органів місцевого самоврядування у сфері теплопостачання належать, зокрема:
регулювання діяльності суб`єктів відносин у сфері теплопостачання в межах, віднесених до відання відповідних рад;
затвердження місцевих програм розвитку у сфері теплопостачання, участь у розробці та впровадженні державних і регіональних програм у цій сфері;
затвердження з урахуванням вимог законодавства у сфері теплопостачання проектів містобудівних програм, генеральних планів забудови населених пунктів, схем теплопостачання та іншої містобудівної документації;
здійснення контролю за забезпеченням споживачів тепловою енергією відповідно до нормативних вимог;
погодження на розміщення в межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці нових або реконструкцію діючих об`єктів теплопостачання та сприяння розвитку систем теплопостачання на відповідній території.
Згідно зі ст. 19 Закону № 2633 споживач або суб`єкт теплоспоживання має право вибирати (змінювати) теплопостачальну організацію, якщо це технічно можливо.
Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Також, згідно зі ст. 24 Закону № 2633, споживач теплової енергії має право на:
вибір одного або декількох джерел теплової енергії чи теплопостачальних організацій, якщо це можливо за існуючими технічними умовами;
отримання обсягів теплової енергії згідно з параметрами відповідно до договорів, а також норм і правил.
Основними обов`язками споживача теплової енергії є:
своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії;
додержання вимог договору та нормативно-правових актів;
забезпечення безпечної експлуатації систем теплоспоживання;
Споживач теплової енергії несе відповідальність за порушення умов договору з теплопостачальною організацією, відповідних нормативно-правових актів та виконання приписів органів, уповноважених здійснювати державний нагляд за режимами споживання теплової енергії згідно із законом.
Згідно з п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 2189) до повноважень центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, належать: встановлення порядку відключення споживачів від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону № 2189 до повноважень органів місцевого самоврядування належать: затвердження та виконання місцевих програм у сфері житлово-комунального господарства, участь у розробленні та виконанні відповідних державних і регіональних програм.
Згідно з ч. 1 ст. 6. Закону № 2189 учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг.
Відповідно до п. 12 ст. 7 Закону № 2189 споживач має право: 12) у встановленому законодавством порядку відключитися від систем централізованого теплопостачання та постачання гарячої води.
Згідно з п. 6 ст. 8. Закону № 2189 виконавець комунальної послуги має право: звертатися до суду в разі порушення споживачами умов договору.
Пунктом 7 Розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2189 передбачено, що у багатоквартирних будинках, у яких на день набрання чинності цим Законом не менш як половина квартир та нежитлових приміщень відокремлена (відключена) від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води, власники квартир та нежитлових приміщень, приєднаних до таких мереж (систем), не зобов`язані, але мають право виключно за власним рішенням у встановленому порядку відокремити (відключити) від них свою квартиру чи нежитлове приміщення та влаштувати систему індивідуального теплопостачання (опалення та/або гарячого водопостачання) у такій квартирі чи нежитловому приміщенні.
Не допускається примусове відокремлення (відключення) від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води власників квартир та нежитлових приміщень, приєднаних до таких мереж (систем), у багатоквартирних будинках у разі відокремлення (відключення) від цих мереж (систем) інших власників квартир та нежитлових приміщень.
Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26 липня 2019 року, № 169 затверджено Порядок відключення споживачів від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води (далі за текстом - Порядок № 169).
П.1 розділу І Порядку № 169 передбачено, що цей Порядок визначає процедуру відключення власників (співвласників) будівель, у тому числі житлових будинків, квартир та нежитлових приміщень багатоквартирних будинків (далі - споживачі) від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги».
Згідно з п. 2 Розділу І Порядку № 169 дія цього Порядку поширюється на споживачів, виконавців комунальної послуги з постачання теплової енергії, виконавців комунальної послуги з постачання гарячої води, виконавців робіт з обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання та постачання гарячої води, операторів зовнішніх інженерних мереж, органи місцевого самоврядування.
Частиною 4 Розділу І Порядку № 169 визначено, що орган місцевого самоврядування створює своїм рішенням та затверджує склад постійно діючої комісії для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води (далі - Комісія) згідно з додатком 1 до цього Порядку.
Орган місцевого самоврядування розглядає звернення про відключення від ЦО та/або ГВП у строк, визначений Законом України «Про звернення громадян».
Комісія є консультативно-дорадчим органом органу місцевого самоврядування, основним завданням якого є розгляд питань щодо відключення споживачів від ЦО та/або ГВП.
Засідання Комісії відбуваються не рідше ніж один раз на місяць.
Рішення Комісії оформлюється протоколом протягом п`яти робочих днів із дня проведення засідання Комісії та має рекомендаційний характер.
Рішення Комісії оприлюднюються на офіційному вебсайті органу місцевого самоврядування з дотриманням вимог Закону України «Про захист персональних даних».
Пунктом 1 Розділу ІІ передбачено, що рішення щодо відключення власників (співвласників) будівель, у тому числі житлових будинків, від ЦО та/або ГВП приймається органом місцевого самоврядування відповідно до законодавства за письмовою заявою власника (співвласників) такої будівлі, в тому числі житлового будинку, з урахуванням рішення Комісії.
Рішення органів місцевого самоврядування можуть бути оскаржені в судовому порядку.
Згідно з п. 2 Розділу ІІ Порядку № 169 рішення власника (співвласників) будівлі, в тому числі житлового будинку, про відключення від ЦО та/або ГВП приймається відповідно до вимог Цивільного кодексу України, законів України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» та «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».
Відповідно до п. 3 Розділу ІІ Порядку № 169 власник (співвласники) будівлі, в тому числі житлового будинку, подає (подають) до органу місцевого самоврядування заяву про відключення будівлі, в тому числі житлового будинку, від ЦО та/або ГВП, яка складається в довільній формі, із зазначенням причини відключення, а також інформацію про намір влаштування в будівлі систем індивідуального чи автономного теплопостачання (опалення та/або гарячого водопостачання). Для багатоквартирного будинку до заяви додатково додається протокол зборів співвласників багатоквартирного будинку (витяг із протоколу) про ухвалене співвласниками рішення про відключення будинку від ЦО та/або ГВП та зазначаються особи, уповноважені представляти інтереси співвласників у вирішенні питань щодо відключення багатоквартирного будинку.
Згідно з п. 4 Розділу ІІ Порядку № 169 орган місцевого самоврядування відповідно до законодавства розглядає подані документи за наявності затвердженої ним схеми теплопостачання відповідного населеного пункту.
Відповідно до п. 5 Розділу ІІ Порядку № 169 заява про відключення будівлі, в тому числі житлового будинку, від ЦО та/або ГВП передається на розгляд Комісії.
За змістом п. 6 Розділу ІІ Порядку № 169 комісія на найближчому засіданні розглядає заяву про відключення будівлі, в тому числі житлового будинку, від ЦО та/або ГВП за участю заявника чи його уповноваженого представника.
Згідно з п. 7 Розділу ІІ Порядку № 169 комісія приймає рішення щодо відключення будівлі, в тому числі житлового будинку, від ЦО та/або ГВП та надає пропозиції щодо типу системи індивідуального чи автономного теплопостачання (опалення та/або гарячого водопостачання), яку можна встановити в будівлі після відключення.
Під час прийняття рішення Комісія враховує технічні можливості наявних мереж газопостачання, водопостачання та електропостачання населеного пункту чи окремого кварталу (мікрорайону) щодо забезпечення живлення запропонованої власником (співвласниками) будівлі системи, та за потреби надає пропозиції органу місцевого самоврядування щодо збільшення потужностей, а також заміни систем внутрішньоквартальних, магістральних мереж електро-, газо-, водо-, теплопостачання, потрібних для встановлення в будівлі системи індивідуального чи автономного теплопостачання (опалення та/або гарячого водопостачання) та пропозиції щодо фінансування таких заходів.
Комісія передає рішення до органу місцевого самоврядування протягом п`яти робочих днів із дня його прийняття. Копія рішення Комісії надається заявникові.
За змістом п. 8 Розділу ІІ Порядку № 169 орган місцевого самоврядування на найближчому засіданні за участі заявника чи його уповноваженого представника приймає відповідно до законодавства рішення щодо відключення будівлі, в тому числі житлового будинку, від ЦО та/або ГВП з урахуванням рекомендацій Комісії. Копія рішення органу місцевого самоврядування надається заявникові.
Таким чином відключення споживачів від теплопостачання можливе лише за письмовою заявою власника (співвласників) такої будівлі, в тому числі житлового будинку.
Дослідивши зміст оскаржуваного рішення та матеріали справи, судом установлено, що п. 2 оскаржуваного рішення Управлінню капітального будівництва та житлово-комунального господарства Охтирської міської ради ( ОСОБА_4 ) доручено вжити заходів щодо:
- відновлення цілісного майнового комплексу комунальної власності “Охтирські теплові мережі” (Охтирська ТЕЦ);
- оптимізації системи теплопостачання у місті Охтирка, ураховуючи припинення надання послуг з постачання теплової енергії споживачам згідно з додатком.
Також п. 3 рекомендовано власникам і співвласникам одноповерхових та багатоповерхових багатоквартирних житлових будинків вирішити питання відключення будинків від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та влаштувати індивідуальне опалення відповідно до вимог діючого законодавства.
Як усатновлено судом першої інстанції, матеріали справи не містять жодних доказів відключення квартири позивача за адресою: АДРЕСА_2 від центрального теплопостачання.
Крім того п. 3 оскаржуваного рішення саме рекомендовано власникам і співвласникам одноповерхових та багатоповерхових багатоквартирних житлових будинків вирішити питання відключення будинків від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та влаштувати індивідуальне опалення у відповідності до вимог діючого законодавства.
При цьому, дійсно, наявне припинення постачання теплової енергії квартири позивача за адресою: АДРЕСА_2 у зв`язку із обставинами, які не залежать від міської ради та підприємства теплопостачання, а саме – руйнування об`єктів теплопостачання внаслідок ракетних та бомбових ударів Російської Федерації.
Проте безпосереднього відключення теплопостачання квартири позивача за адресою: АДРЕСА_2 , як того вимагає процедура, визначена у Порядку № 169, не відбулося.
ОСОБА_1 , звертаючись до суду, зазначив про порушене право, що полягає в унеможливленні користуватися централізованим теплопостачанням, проте не зазначив жодного нормативно-правового акту, який було порушено відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення.
Окрім того оскаржуване рішення відповідає ознакам індивідуального правового акта, оскільки ґрунтується на владно-розпорядчій функції органу місцевого самоврядування, є формально обов`язковим для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів та розрахований на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації.
Однак право на оскарження до суду рішень, дій чи бездіяльності органів місцевого самоврядування не є абсолютним, зокрема, у випадку оскарження правового акта індивідуальної дії.
Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Частиною 1 статті 5 КАС України встановлено право на звернення до суду і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Право на захист – це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.
Об`єктом судового захисту є права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. 
У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 01.12.2004 за № 18-рп/2004 (справа № 1-10/2004) зазначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Системний аналіз, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" має один і той же зміст.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України, в рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини 3 статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.
Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.
Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин 1, 2 статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.
За правилами статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
При цьому, відповідно до пункту 19 частини 1 статті 4 КАС України індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
Отже обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або охоронюваний законом інтерес якої порушені такою діяльністю.
Таким чином гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12.06.2018 у справі №826/4406/16, від 07.11.2019 у справі №826/1647/16 (адміністративне провадження №К/9901/16112/18), від 30.09.2020 у справі №806/204/17 (адміністративне провадження №К/9901/20487/18), постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №П/9901/370/18 (провадження №11-77заі18), від 28.10.2020 у справі №9901/153/20 (провадження №11-201заі20), тобто є сталою.
Тобто обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову у позові.
Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31.01.2018 у справі №802/2678/15-а (провадження №К/9901/1141/18), 03.08.2018 у справі №808/967/17 (адміністративне провадження №К/9901/992/17), від 28.02.2019 у справі №683/182/17 (провадження №К/9901/21182/18), від 24.04.2019 у справі №803/1184/17 (адміністративне провадження №К/9901/29206/18, №К/9901/26536/18), а також у постановах Верховного Суду від 12.06.2018 у справі №826/4406/16, від 02.08.2019 справа № 0240/3532/18-а, від 07.11.2019 у справі №826/1647/16, зазначених судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 822/3345/17 зазначено: «у порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення суб`єкта владних повноважень, яке безпосередньо порушує права, свободи чи законні інтереси позивача, при цьому захист порушеного права на майбутнє не допускається».
Отже право позивача на звернення до адміністративного суду з позовом виникає лише у разі, якщо він вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено його права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Водночас обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.
Судом установлено, що позивач виступає учасником спірних правовідносин (щодо отримання комунальної послуги (згідно з приписами Закону № 2189), однак у цілях захисту його прав/інтересів у адміністративному судочинстві порушення таких має відбуватися саме у сфері публічно-правових відносин та носити конкретний індивідуально виражений характер.
Натомість, як свідчать матеріали справи, позивач не надав суду доказів того, що оскаржуваним рішенням органу місцевого самоврядування порушені його права, свободи та інтереси в сфері публічно-правових відносин.
При цьому судом установлено, що з метою допомоги жителям громади у реалізації п. 3 рішення Охтирської міської ради восьмого скликання 25 сесії 12.05.2022 за № 590-МР «Про відновлення роботи цілісного майнового комплексу «Охтирської теплової мережі»» (згідно з переліком у додатку) Виконавчим комітетом Охтирської міської ради прийнято рішення № 69 від 10.06.2022 “Про затвердження Програми надання одноразової матеріальної допомоги власникам і співвласникам одноповерхових та двоповерхових житлових будинків/квартир Охтирської міської територіальної громади на відшкодування частини витрат, пов`язаних з облаштуванням індивідуального опалення у 2022 році”, на виконання якої виділено з міського бюджету 3750 тис. грн. Вказану Програму продовжено на 2023 рік.
Крім того, завдяки співпраці виконавчого комітету з благодійними фондами, останніми (Товариство Червоного Хреста України) прийнято рішення про фінансування влаштування індивідуального опалення у квартирах та будинках за адресами відповідно до оскаржуваного позивачем переліку.
За зверненням позивача відповідач у листі від 29.11.2022 за № 01-67/382 зазначав про програму одноразової матеріальної допомоги власникам одно - і двоповерхових будинків на відшкодування частини витрат, пов`язаних з облаштуванням індивідуального опалення в 2022 році, що затверджена рішенням міської ради від 10.06.2022 за № 69, та для отримання допомоги рекомендував звернутись, виконавши низку вимог. Сума цієї допомоги складає 10000 грн.
Проте позивач зазначає, що сума 10000 грн не забезпечить йому можливості відновлення тепла, оскільки за його підрахунками, з урахуванням виготовлення проекту, будівельних (ремонтних) робіт має сплатити 100000 грн.
В апеляційній скарзі позивач вказує, що «в умовах напруженої воєнної ситуації мені вкрай важко самостійно облаштувати помешкання теплом».
Тобто фактично позивач не погоджується із запропонованою сумою за програмою одноразової матеріальної допомоги власникам одно - і двоповерхових будинків на відшкодування частини витрат, пов`язаних з облаштуванням індивідуального опалення.
При цьому, за інформацією Комунального підприємства Охтирської міської ради “Бюро технічної інвентаризації та Архітектурно-планувальних робіт” від 19.01.2023, квартира за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
Колегія суддів відхиляє посилання позивача на необхідність урахування приписів Постанови Кабінету Міністрів України від 5 березня 2022 року за № 206, за якими з 24 лютого 2022 року і до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг населенню у разі їх неоплати або оплати не в повному обсязі, оскільки спірні правовідносини у цій справі не пов`язані з припиненням/зупиненням надання житлово-комунальних послуг у разі їх неоплати або оплати не в повному обсязі.
Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Згідно з частинами 1, 2 статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
З метою забезпечення рівних можливостей щодо реалізації прав і свобод людини та громадянина та протидії дискримінації в Україні діє Закон "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні". Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 даного Закону дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
Провідну роль у механізмі ефективної протидії дискримінації стосовно основоположних прав і свобод Ради Європи відіграє Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) та практика Європейського суду з прав людини.
Стаття 14 Конвенції визначає, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.
Протокол № 12 до Конвенції забороняє дискримінацію у "здійсненні будь-якого передбаченого законом права". Зміст цих термінів прокоментовано у Пояснювальній доповіді Ради Європи, яка виступає актом офіційного авторитетного тлумачення положень відповідного міжнародного договору, що підлягає врахуванню при імплементації його положень на національному рівні, у тому числі при юридичній аргументації позиції у справі та ухваленні судового рішення.
У Пояснювальній доповіді Ради Європи зазначено, що Протокол № 12 стосується заборони дискримінації: І) у здійсненні будь-якого права, що спеціально гарантовано особі на підставі положень національного законодавства; ІІ) у здійсненні будь-якого права, що може бути виведене з чіткого обов`язку державного органу на підставі положень національного законодавства, тобто коли на державний орган на підставі положень національного законодавства покладений обов`язок діяти певним чином; ІІІ) у здійсненні будь-якого права, що виконується державним органом у процесі виконання ним дискреційних повноважень (наприклад, призначення субсидій) у здійсненні будь - якого права, що відбувається у формі будь-якої іншої дії чи бездіяльності з боку державного органу (наприклад, поведінка правоохоронних органів під час громадських заворушень) (п. 22 Пояснювальної доповіді).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) сформулював дискримінацію як "відмінність у ставленні до осіб, які знаходяться в аналогічних або відповідним чином схожих ситуаціях", що "ґрунтується на ознаці, яку можна ідентифікувати" (Рішення ЄСПЛ у справах Карсон та інші проти Сполученого Королівства (№ 42184/05 від 16.03.2010); Д.Г. та інші проти Чеської Республіки (№ 57325/00 від 13.11.2007); Бьорден проти Сполученого Королівства (№ 13378/05 від 29.04.2008).
Пряма дискримінація - це коли до особи ставляться у менш сприятливий спосіб у порівнянні з тим, як ставилися чи могли б ставитися до інших осіб у подібній ситуації, і причиною такого ставлення є наявність у цієї особи певних характеристик, що відносяться до категорії "захищених ознак". Європейські антидискримінаційні директиви забороняють відмінне ставлення, що ґрунтується на "захищених ознаках". Для того, щоб стверджувати про наявність дискримінації, потрібно довести відмінне ставлення, в основі якого лежить захищена ознака, і яке не може бути об`єктивно виправдане.
В справі Бьорден проти Сполученого Королівства (№ 13378/05 від 29.04.2008) ЄСПЛ зазначає, що різне ставлення до осіб у відповідним чином схожих ситуаціях є дискримінаційним, якщо воно не має об`єктивного і розумного виправдання, іншими словами, якщо воно не переслідує законну мету або відсутнє розумне пропорційне співвідношення між запровадженими заходами і поставленою метою. Тобто відмінність у ставленні є виправданою, якщо відповідне правило чи практика переслідують законну мету; засоби, обрані для досягнення цієї мети (тобто заходи, що привели до відмінного поводження), є пропорційними і необхідними для досягнення цієї мети.
Зі змісту позовної заяви та наданих учасниками справи доказів убачається, що позивачу не було відмовлено у наданні послуг з постачання теплової енергії через якусь із визначених законом дискримінаційних ознак, переваг у наданні таких послуг іншим особам, на що посилається позивач, судовим розглядом не встановлено.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, спростовуються неведеним вище та не впливають на правомірність висновків суду першої інстанції.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Ураховуючи положення статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні. 
Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 29.03.2023 по справі № 480/137/23 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Я.В. П`янова 	
Судді	   	В.Б. Русанова    О.В. Присяжнюк