Справа № 308/3741/18

П О С Т А Н О В А
Іменем України

       26 вересня 2023 року м. Ужгород

       Закарпатський апеляційний суд в складі:
головуючого – Джуги С.Д.
суддів – Кондора Р.Ю., Мацунича М.В.
з участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 серпня 2022 року у складі судді Деметрадзе Т.Р., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Ужгородська районна державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним,-
в с т а н о в и в :

У квітні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Ужгородська районна державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним.
Позов мотивує тим, що ОСОБА_4 згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 є донькою померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , 1936 року народження. (свідоцтв про смерть серії НОМЕР_2 ). Окрім ОСОБА_4 спадкоємцем померлої матері є її сестра – ОСОБА_1 , 1953 року народження. Після смерті матері відкрилася спадщина на належне їй нерухоме майно – житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами в АДРЕСА_1 , який належав померлій після смерті чоловіка – ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_5 на випадок своєї смерті залишила два заповіти: заповіт від 30 березня 1994 року №29, зареєстрований в Середнянській селищній раді посвідчений заступником голови виконавчого комітету ради Кинєв Е.П.; заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дроботя А.Й. від 05.08.1996 року зареєстрований в реєстрі за номером 2310. За змістом обох заповітів ОСОБА_5 заповіла будинок, розташований в АДРЕСА_1 , та все своє майно ОСОБА_3 . Після смерті матері його довірителька звернулася до Ужгородської районної державної нотаріальної контори із заявою від 06.2017 року №71, в якій прийняла все спадкове майно після смерті матері ОСОБА_5 . Однак з матеріалів заведеної спадкової справи №59369250, номер у нотаріуса 166/2016 стало відомо, що мати ОСОБА_5 змінювала заповіт на користь сестри позивача – ОСОБА_1 . Зауважує, що дізнавшись про це, ОСОБА_3 спочатку погодилася з такою волею матері, але їй така позиція матері була незрозуміла, так як саме вона наприкінці життя забезпечувала їй належний догляд та лікування, суттєво допомагала фінансово, самостійно організувала похорони. В подальшому виявилося, що в кінці життя мати тяжко хворіла на психічну хворобу, що могла спричинити її недієздатність та нерозуміння значення своїх дій. Дана хвороба, в тому числі, зумовлювала необхідність постійного догляду за нею, який полягав у її утриманні, лікування та нагляді. Тобто, воля матері, відображена в заповіті на сестру ОСОБА_1 могла не відповідати дійсності, якщо такий був посвідчений за її недієздатності на момент підписання та посвідчення такого.
За вказаних обставин, позивач просила визнати недійсним заповіт, посвідчений від імені ОСОБА_5 , 1936 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , 1953 року народження.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 серпня 2022 року заявлений позов задоволено. Визнано недійсним заповіт №47 від 15.04.2016, зареєстрований в Середнянській селищній раді, посвідчений секретарем ради Чорнак В.В. від імені ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Стягнуо з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 704,80 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє  ОСОБА_2 , ставить питання про скасування оскаржуваного рішення, як такого, що постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права та просить ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Зокрема, вказує, що суд не врахував вимоги ч. 3 та ч.4 ст.1254 ЦК України та наявність попереднього заповіту від 14.05.2015 року, згідно з яким спадкодавець ОСОБА_5 все своє майно заповіла на ім`я ОСОБА_7 та який скасовує заповіт ОСОБА_5 від 05.08.1996 року на ім`я позивачки ОСОБА_3 , а тому позивачка ОСОБА_3 не є заінтересованою особою, яка має право на подання заявленого позову про визнання оспорюваного заповіту недійсним, що є самостійною підставою для відмови у позові. Також вказано, що судом не розглянуто подане письмове клопотання від 31.08.2021 року про проведення у справі повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, натомість неправильно в рішенні вказано, що таке клопотання не подавалось, та неправомірно взято до уваги висновок судово-психіатричної експертизи №74 від 21.05.2020 року і задоволено заявлений позов.
Відзиву на апеляційну скаргу не подано.
В судовому засіданні представник апелянта - адвокат Буришин В.В. підтримав апеляційну скаргу, просить її задовольнити.
Представник позивачки - адвокат Бойко Б.Б. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд вважає, що така підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до вимог частини 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Задовольняючи заявлений позов суд першої інстанції виходив його з його доведеності. 
З такими висновками погоджується і колегія суддів,з врахуванням наступного .
Згідно із ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України).
Матеріалами справи встановлено, позивачка ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_4 , та відповідачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є доньками ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 .
ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_5 у віці 80 років померла.
За життя мати сторін ОСОБА_5 склала заповіти, а саме заповіт від 30.03.1994 року, заповіт від 05.08.1996 року, заповіт від 14.05.2015 року та заповіт від 15.04. 2016 року.
Згідно заповіту від 30 березня 1994 року №29, зареєстрований в Середнянській селищній раді, посвідчений заступником голови виконавчого комітету ради Кинєв Е.П., та заповіту від 05 серпня 1996 року, посвідчений приватним нотаріусом Дроботя А.Й., зареєстрований в реєстрі за номером 2310, ОСОБА_5 заповіла будинок, розташований в АДРЕСА_1 , та все своє майно ОСОБА_3 , 1958 року народження.
Згідно заповіту від 14 травня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Єгер Н.Д, зареєстрованого в реєстрі за №881,882, ОСОБА_5 на випадок своєї смерті зробила таке заповідальне розпорядження: все нерухоме майно та рухоме майно, яке буде їй належати на день смерті, де б воно не було і з чого б не складалося, а також все, те, що на що вона за законом матиме право, в тому числі грошові заощадження, страхові та інші виплати, заповідає ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Згідно заповіту від 15квітня 2016року, посвідченого секретарем Середнянської селищною радою Чорнак В.В., зареєстрованого в реєстрі №47, що ОСОБА_5 , на випадок своєї смерті зробила таке заповідальне розпорядження: все її майно, де б воно не було і з чого б не складалося, і взагалі все те, що на день смерті буде їй належати і на що за законом матиме право, заповідає ОСОБА_1 . 11.листпада 1953 року народження.
16 серпня 2016 року ОСОБА_1 , згідно витребуваної судом апеляційної інстанції копії спадкової справи за померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , подала в Ужгородську райдержнотконтору заяву про прийняття спадщину за заповітом від 15 квітня 2016 року, за якою заведена спадкова справ №116/2016.
Матеріалами справи також встановлено, що 18 лютого 2016 року ОСОБА_8 , яка проживала та була зареєстрована за адресою : АДРЕСА_1 , померла. Разом з нею проживали та були зареєстровані ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_8 та ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_8 , згідно інформації Ужгородської держнотконтори спадкова справа не заведена. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).
Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповіт є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. 
Малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). (ч.1 ст.1241 ЦК України ).
Загальні вимоги до форми заповіту встановлені ст. 1247 ЦК України.
Заповіт відповідно до ст. ст. 1247, 1248 ЦК України складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу.
Згідно із ч.ч. 1-4 ст. 1254 ЦК України, заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.
Відповідно до ч.2,ч.4 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.( ч. 1 ст. 215 ЦК України).
Згідно із ч.ч.1-3 ст. 203 ЦК України, якою врегульовано загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складенні особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо).
Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю, яке здійснюється нею особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (ст. 1234 ЦК України).
Відповідно до ст.225 ЦК України України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
У п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 роз`яснено, що правила ст.225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судову-психіатричну експертизу, Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.
Як вбачається із роз`яснень, викладених у ч.2 п.16, ч.2 п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 - заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочин, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складення заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складення заповіту, суд призначає посмертну судову-психіатричну експертизу.
Відповідно до Висновку судово-психіатричної експертизи №74 від 21.05.2020, яка проведена експертами Берегівської обласної психіатричної експертизи на підставі ухвали Ужгородського міськрайонного суду від 20 січня 2020 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у період часу, що відноситься до посвідчення заповіту (15.04.2016) виявляла ознаки хронічного стійкого психічного розладу у вигляді «хронічного маячного розладу». По психічному стану не могла цілеспрямовано вести свої справи, розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Допитані судом першої інстанції експерти підтвердили даний висновок.
Суд першої інстанції в рішенні відхилив заперечення представника відповідача щодо даного висновку експертизи та зазначив, що клопотань щодо проведення додаткової або повторної експертизи від відповідача та її представника не надходило. Однак,такі посилання суду не відповідають дійсності, оскільки матеріалами справи стверджено, що представник відповідачки – адвокат Буришин В.В., згідно вхідного штампу суду, 31серпня 2021 року подав суду письмове клопотання про призначення у справі повторної (посмертної) судової-психіатричної експертизи, проведення якої просив доручити експертам Державної установи Науково-дослідний інститут психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» (а.с.230-236 т.1). Дане клопотання судом першої інстанції не розглянуто, чим порушено права відповідача щодо реалізації нею передбачених законом її процесуальних прав, як сторони у справі.
Доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими і заслуговують на увагу.
На виконання вимог ч.5 ст.12 ЦПК України з метою усунення допущеного судом першої інстанції вказаного порушення та реалізації відповідачем її процесуального права на призначення у справі повторної судової-психіатричної експертизи, апеляційним судом роз`яснено представнику відповідача його право на призначення повторної судової-психіатричної експертизи в суді апеляційної інстанції. 
Представник відповідача в судовому засіданні заявив, що клопотання про призначення повторної судової-психіатричної експертизи в суді апеляційної інстанції він не заявляє, оскільки вважає, що ОСОБА_3 не є заінтересованою особою, яка має право на подання заявленого позову про визнання оспорюваного заповіту недійсним, що є самостійною і достатньою підставою для відмови у позові. Наслідки невчення даної процесуальної дії йому зрозумілі.
Відповідно до ч.3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства, зокрема є: змагальність сторін; диспозитивність. 
Відповідно до ч.ч.1-3 ст.12, ч.2 ст. 13, ч.1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що висновок судово-психіатричної експертизи №74 від 21.05.2020, яким встановлено, що спадкодавець ОСОБА_5 у період часу, що відноситься до посвідчення оспорюваного заповіту від 15.04.2016 виявляла ознаки хронічного стійкого психічного розладу та по психічному стану не могла цілеспрямовано вести свої справи, розуміти значення своїх дій та керувати ними, відповідачем належними, допустимими та достовірними доказами не спростовано. 
За вказаних обставин висновки суду першої інстанції про недійсність оспорюваного заповіту є обґрунтованими. Доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.
Доводи апеляційної скарги, що позивачка ОСОБА_3 , внаслідок наявності попереднього заповіту від 14.05.2015 року, за яким спадкодавець ОСОБА_5 все своє майно заповіла на ім`я ОСОБА_7 , не є заінтересованою особою, яка має право на подання заявленого позову про визнання оспорюваного заповіту недійсним, також не заслуговують на увагу, оскільки позивачка ОСОБА_3 є донькою спадкодавця ОСОБА_5 і спадкоємцем першої черги за законом. Позивачка ОСОБА_3 як повнолітня непрацездатна дитина спадкодавця незалежно від змісту заповіту має право на обов`язкову часту. Попередній заповіт спадкодавця ОСОБА_5 від 14.05.2015 року ім`я ОСОБА_7 не має юридичного значення і не тягне за собою правових наслідків, оскільки ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_9 , тобто до смерті спадкодавця ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , а тому позивачка ОСОБА_3 має матеріально – правові інтереси щодо спадкового майна, яке залишилось після смерті її матері – спадкодавця ОСОБА_5 . 
Суд першої інстанції при розгляді справи не в повній мірі з`ясував всі вищенаведені обставини справи та з достатньою повнотою не навів обґрунтування прийнятого рішення 
Відповідно до ч.1 п.1,4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм матеріального та процесуального права. 
З врахуванням вищенаведених обставин рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині правового обґрунтування підстав для задоволення заявленого позову в редакції цієї постанови, апеляційна скарга - частковому задоволенню. 
Керуючись ст.ст.374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-
постановив :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 серпня 2022 року змінити в частині правового обґрунтування.
Резолютивну частину рішення суду від 16 серпня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.
       Повний текст судового рішення складено 11 жовтня 2023 року.
Головуючий: 
Судді: