Постанова                               
Іменем України                      
 
15 листопада 2023 року
м. Київ
 
справа № 757/12351/22
провадження № 61-12056св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого -   Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач),
суддів:  Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,  Крата В. І., Тітова М. Ю.,        
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «ПРИВАТБАНК»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про зобов`язання вчинити дії
 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 20 червня 2023 року у складі колегії суддів: Таргоній Д. О., Голуб С. А., Писаної Т. О.,
 
                                                ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовної заяви
У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому, уточнивши позовні вимоги, просив зобов`язати відповідача надіслати вкладнику ОСОБА_1 копію відповідного рішення банку про перерахування коштів вкладника в сумі 41 576,00 грн з його бонусного рахунка «Бонус Плюс» на рахунок інших.
 
На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначав, що 05 січня 2017 року він уклав з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» договір № SAMDNWFD0071440638300 вклад «Депозит Плюс» строковий на 12 місяців з правом поповнення та із щомісячною виплатою процентів за вкладом за ставкою 20 % річних. За умовами цього договору окремі суми нарахованих процентів за вкладом у розмірі 2 % річних щомісяця зараховувалися на окремий бонусний банківський рахунок « Бонус плюс ». Проте позивач не міг зняти кошти з цього бонусного рахунка в банкоматах або в касі банку, а міг купити будь-які товари лише в певних спеціально налаштованих банківських терміналах для оплати товарів коштами споживачів товарів з їх бонусних рахунків. У квітні 2022 року на бонусному рахунку позивача № НОМЕР_1 було 41 576 грн, однак йому випадково стало відомо, що працівники банку перерахували ці бонуси стороннім особам. 22 квітня 2022 року на його усне прохання роздрукувати і надати відповідне рішення працівники банку йому відмовили. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Печерський районний суд м. Києва рішенням від 16 грудня 2022 року                          в задоволенні позову відмовив.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване недоведеністю заявлених вимог.
 
Короткий зміст рішення апеляційного суду
Київський апеляційний суд ухвалою від 20 червня 2023 року клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 грудня 2022 року задовольнив. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду                 м. Києва від 16 грудня 2022 року визнав неподаною та повернув заявнику.
Ухвала апеляційного суду мотивована наявністю правових підстав для поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції та невиконанням заявником вимоги ухвали про залишення апеляційної скарги без руху стосовно дотримання пункту 5 частини першої статті 356 ЦПК України. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги, її узагальнені аргументи
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 14 серпня 2023 року,                     ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду                       від 20 червня 2023 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Касаційна скарга мотивована порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, чим порушено його право на суд, передбачене статтею 55 Конституції України та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Оскільки касаційна скарга не містить доводів щодо незгоди з апеляційним судом в частині поновлення ОСОБА_1 строку на апеляційне оскарження рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 грудня 2022 року, ухвала апеляційного суду в цій частині не є предметом касаційного перегляду (стаття 400 ЦПК України).
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 20 вересня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
28 вересня 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 листопада 2023 року справу призначено до судового розгляду.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;                   2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм                   права  в  межах   касаційної  скарги,  дійшов  висновку,  що  касаційна  скарга  підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Згідно з пунктом 8 частини першої статті 129 Конституції України однією                          з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.
 
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа не може бути безпідставно позбавлена права на апеляційне оскарження рішення суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), на справедливий судовий розгляд, до якого також відноситься і право апеляційного оскарження.
 
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Згідно зі статтею 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 грудня 2022 року. 
 
Визнаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 грудня 2022 року неподаною та повертаючи її, апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_1 не усунув недоліків апеляційної скарги, проте з такими висновками суду погодитися не можна з огляду на таке.
 
Апеляційна скарга за формою і змістом повинна відповідати положенням статті 356 ЦПК України.
 
Відповідно до частини першої, пункту 5 частини другої статті 356 ЦПК України,             апеляційна скарга подається у письмовій формі. В апеляційній скарзі має бути зазначено, в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо).
 
Згідно з частиною другою статті 357 ЦПК України, в чинній на час звернення                        з апеляційною скаргою редакції, до апеляційної скарги, яка оформлена                   з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.  
 
Так, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначив, що оскаржуване рішення є незаконним і необґрунтованим, оскільки: неповно з`ясовані обставини справи, що мають значення для справи; висновки суду не відповідають обставинам справи; рішення суду немає ніякого відношення до предмета і підстав заявленого ним позову; у порушення вимог Конституції України та Законів України районний суд не розглянув справу в межах заявлених ним вимог та на підставі наявних доказів. 
 
Київський апеляційний суд ухвалою від 17 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 грудня 2022 року залишив без руху та надав строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання ухвали, в саме : заявнику необхідно було надати до суду належні докази та вказати підстави, які підтверджують поважність причини пропуску установленого законом строку на апеляційне оскарження; надати нову редакцію апеляційної скарги, зміст і форма якої відповідатиме вимогам статті 356 ЦПК України, з обов`язковим зазначенням,               в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість оскаржуваного рішення суду (неповнота обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо), заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції, і роз`яснено заявнику про наслідки невиконання вимог ухвали суду. 
 
На виконання зазначених вимог ухвали апеляційного суду ОСОБА_1 надіслав скаргу, в якій просив відкрити апеляційне провадження у справі, зазначаючи, що подана ним апеляційна скарга відповідає вимогам закону, адже він зазначив, що рішення суду не має ніякого відношення до предмета і підстав заявленого ним позову; у порушення вимог Конституції та Законів України районний суд не розглянув справи в межах заявлених ним вимог та на підставі наявних доказів, тому переписувати він її не буде.
 
Проте ухвалою Київського апеляційного суду від 20 червня 2023 року апеляційний суд, зокрема, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 грудня 2022 року визнав неподаною та повернув заявнику.
 
У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року ЄСПЛ підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.
 
Відповідно до практики ЄСПЛ пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає від держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Разом з тим, там де такі суди існують, гарантії, що містяться у статті 6 Конвенції, повинні відповідати, зокрема, забезпеченню ефективного доступу до цих судів для того, щоб учасники судового процесу могли отримати рішення, яке стосується їх «цивільних прав та обов`язків» (Рішення ЄСПЛ у справі «Гоффман проти Німеччини» («Hoffmann v. Germany») від 11 жовтня 2001 року, пункт 65; Рішення ЄСПЛ у справі «Кудла проти Польщі» («Cudla v. Poland») від 26 жовтня 2000 року).
 
ЄСПЛ, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить зазначену статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, що надаються сторонам у цивільних справах, а й захищає, у першу чергу, те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
 
У цій справі установлено, що ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції зазначив про те, що оскаржуване рішення є незаконним і необґрунтованим, оскільки: неповно з`ясовані обставини справи, що мають значення для справи; висновки суду не відповідають обставинам справи; рішення суду немає ніякого відношення до предмета і підстав заявленого ним позову; у порушення вимог Конституції України та Законів України районний суд не розглянув справу в межах заявлених ним вимог та на підставі наявних доказів.
 
Ураховуючи наведене, залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без руху                   з посилання на необхідність зазначити в апеляційній скарзі, в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення суду першої інстанції, без конкретизації того, що саме необхідно виконати заявнику з метою дотримання вимог процесуального закону щодо прийнятності скарги, є проявом формалізму та, як наслідок, порушенням права особи на доступ до правосуддя, гарантованого статтею 6 Конвенції, статтею 55 Конституції України і статтею 2 ЦПК України, адже цитування пункту 5 частини першої статті 356 ЦПК України не є такою конкретизацією.
 
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа не може бути безпідставно позбавлена права на апеляційне оскарження рішення суду, оскільки це буде порушенням права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції.
 
У зв`язку з викладеним обґрунтованими є доводи касаційної скарги щодо порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права під час вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
 
Відповідно до частини четвертої статті 406 ЦПК України у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.
 
Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
 
Ураховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувана ухвала апеляційного суду в частині визнання неподаною та повернення апеляційної скарги не може вважатися законною й обґрунтованою, тому касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала апеляційного суду в указаній частині - скасуванню з направленням справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду - вирішення питання щодо відкриття апеляційного провадження.
 
Керуючись  статтями  400, 406,  411,  416  ЦПК  України,  Верховний  Суд  у  складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну  скаргу   ОСОБА_1 задовольнити. 
 
Ухвалу Київського апеляційного суду від 20 червня 2023 року в частині визнання неподаною та повернення апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 грудня 2022 року особі, яка її подала, скасувати, справу в цій частині направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду - вирішення питання щодо відкриття апеляційного провадження.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий                                                                                     А. Ю. Зайцев
 
Судді                                                                                                 Є. В. Коротенко
 
                                                                                                            В. М. Коротун
 
                                                                                                            В. І. Крат
 
                                                                                                            М. Ю. Тітов