ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
08 листопада 2023 року
м. Київ
 
справа № 766/559/20
провадження № 61-19486 св 21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ; 
відповідач - ОСОБА_2 ;
третя особа - приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Гіліна Марина Григорівна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Херсонського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Кузнєцової О. А., Майданіка В. В.,Орловської Н. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.              Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовомдо ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Гіліна М. Г., про визнання договору дарування недійсним.
 
Позовна заява обґрунтована тим, що їй на праві власності на підставі рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 27 листопада 2013 року у справі № 2114/7503/12 належало 32/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . 
Вказувала, що з 2006 року вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з  ОСОБА_4 , які було припинено 07 липня 2016 року. Після припинення шлюбних відносин ОСОБА_4 вимагав від неї виплати грошових коштів, оскільки вважав, що вказана частина житлового будинку є їх спільно набутим майном. Побоюючись, що у разі звернення ОСОБА_4 до суду вона зможе втратити належну їй частину будинку, яка є єдиним місцем її проживання, вона прийняла пропозицію свого сина ОСОБА_2 щодо переоформлення належного їй нерухомого майна на ім`я останнього. 
23 вересня 2016 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір дарування 32/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Гіліною М. Г. за реєстровим № 3-412.
Стверджувала, що дії сторін під час укладання договору дарування від 23 вересня 2016 року були направленні не на реальне настання правових наслідків, обумовлених цим договором, а на фіктивний перехід права власності на спірне нерухоме майно з метою уникнення вимог ОСОБА_4 щодо стягнення з неї грошових коштів, тому цей правочин є фіктивним відповідно до статей 203, 215, 234 ЦК України.
Вказувала, що строк позовної давності пропущено нею з поважних причин, оскільки до часу звернення до суду з позовом відповідач не заперечував її право власності на частину житлового будинку.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила суд поновити строк звернення до суду; визнати недійсним договір дарування 32/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 23 вересня 2016року між нею та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Гіліною М. Г. за реєстровим № 3-412.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 23 червня 2021 року у складі судді Прохоренко В. В. позов ОСОБА_1 задоволено. 
Визнано недійсним договір дарування 32/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між                         ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Гіліною М. Г., за реєстровим № 3-412. 
Вирішено питання розподілу судових витрат. 
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості вимог позивача, оскільки укладення сторонами оспорюваного правочину не було спрямовано на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, що суперечить вимогам закону і є підставою для визнання його недійсним внаслідок фіктивності. Суд вказав, що відчуження ОСОБА_1 майна на підставі безвідплатного договору на користь свого сина ОСОБА_2 було використано ними з метою уникнення сплати боргу ОСОБА_4 . 
Також суд зазначив, що про порушене право на користування житловим приміщенням позивачка дізналася у 2019 році, повернувшись до України після закінчення трудової візи, а тому строк звернення до суду за захистом порушеного права нею не пропущено.
 
Короткий зміст постанови апеляційного суду 
 
Постановою Херсонського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено.
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 23 червня 2021 року скасовано, прийнято постанову про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_1 не надала об`єктивних і переконливих доказів того, що оспорюваний правочин укладено без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювалися, тобто не довела своїх вимог про фіктивність договору дарування частини житлового будинку, оскільки подальші дії сторін правочину свідчили про його виконання в натурі: ОСОБА_2 разом зі своєю сім`єю вселився до будинку та проживав в ньому, тобто вступив в управління цим майном та використовував його за прямим призначенням. Позивачкою не надано будь-яких належних та достовірних доказів на підтвердження того, що між нею та ОСОБА_4 існували грошові зобов`язання як на час укладання оспорюваного договору дарування, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення, будь-які позови до позивачки про стягнення заборгованості відсутні. Отже, посилання ОСОБА_1 на те, що укладення з відповідачем оспорюваного правочину було здійснено з метою уникнення вимог кредитора та в подальшому - звернення стягнення на майно, не знайшло свого підтвердження. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У листопаді 2021 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Херсонського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року та залишити в силі рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 23 червня 2021 року.
 
Підставами касаційного оскарження указаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказує, що суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19, у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14(пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також не дослідив зібрані у справі докази та не надав їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової  палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В., Воробйової І. А., Лідовця Р. А. від 22 лютого 2022 року касаційне провадження у справі відкрито, витребувано цивільну справу № 766/559/20 із Херсонського міського суду Херсонської області.
 
У липні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду. 
 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 серпня 2023 року справу передано судді-доповідачеві Осіяну О. М.;  судді, які входять до складу колегії: Білоконь О. В, Сакара Н. Ю.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2023 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкових висновків про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю. Вказує на те, що після укладення оспорюваного договору дарування вона тривалий час продовжувала користуватися будинком, здійснювала його утримання, а також проживала у спірному будинку та була у ньому зареєстрована, що підтверджується наданими суду доказами та поясненнями свідків. Відповідач ОСОБА_2 не претендував на спірну частину будинку і не вважав її своєю власністю, в будинок вселився лише у 2018 році, що спростовує висновки апеляційного суду про те, що після укладення договору дарування від 23 вересня 2016 року відповідач вступив в управління майном та використовував його за прямим призначенням. Отже, після укладення оспорюваного правочину відповідач не вчиняв ніяких дій на його виконання, що свідчить про фіктивність оспорюваного договору дарування.
Апеляційним судом не надано належної оцінки поясненням свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які підтвердили факт фізичного та психологічного тиску на неї з боку ОСОБА_4 , який вимагав отримання грошових коштів, вкладених ним у ремонт будинку. 
Водночас судом першої інстанції надана належна правова оцінка доказам і обставинам справи та ухвалено законне та обґрунтоване судове рішення про задоволення позову, яке безпідставно скасовано судом апеляційної інстанції. 
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1 на праві власності належало 32/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , на підставі рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 27 листопада 2013 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Херсонської області                                 від 13 лютого 2014 року у справі № 2114/7503/12 (а. с. 43-46, 47-51).
 
Згідно з довідкою від 16 грудня 2019 року № 23, виданою органом самоорганізації населення виконкому Корабельної районної у м. Херсоні ради, ОСОБА_1                          з 1996 року зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 6).
 
23 вересня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, за яким ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 32/100 частини домоволодіння з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 8). Договір посвідчено приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Гіліною М. Г. за реєстровим № 3-412.
 
Відповідач ОСОБА_2 є сином позивачки ОСОБА_3 .
 
Відповідно до пункту 7 договору дарування від 23 вересня 2016 року сторони підтвердили, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим, відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Дарувальник стверджує, що дарування здійснюється ним за його власною волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального.
 
У пункті 8 договору дарування від 23 вересня 2016 року сторони засвідчили, що у тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови, які стосуються дарування нерухомого майна. Будь-які попередні домовленості, які мали місце щодо укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення.
 
У пункті 9 договору дарування від 23 вересня 2016 року сторони погодили, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Обдаровуваний свідчить, що він дарунок приймає. Прийняттям дарунка вважається одержання оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення. 
 
В посвідчувальному написі договору дарування від 23 вересня 2016 року вказано, що договір підписаний сторонами особисто в присутності нотаріуса, особи сторін встановлено, їх дієздатність перевірено.
 
2.              Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
У вказаній справі предметом позову є визнання недійсними угод про розірвання договорів купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва та земельних ділянок, з підстав, передбачених статтею 234 ЦК України.
 
Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
 
Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).
 
Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
 
Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).
 
Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.
 
Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.
 
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
 
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
 
Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.
 
Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.
 
У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.
 
Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочинуфіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
 
Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України                                  від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, на яку посилався заявник в касаційній скарзі, та з якою погодився Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17).
 
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
 
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. 
 
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
 
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 757/12646/16, від 28 лютого 2018 року у справі № 909/330/16, від 01 листопада 2018 року в справі № 910/18436/16, від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19.
 
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, враховуючи правовідносини, які склалися між сторонами спору та мету укладеного правочину, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не доведено ознак фіктивності договору дарування від 23 вересня 2016 року, укладеного між нею та ОСОБА_2 . 
 
Доводи позивача зводяться до того, що укладення оспорюваного правочину мало на меті уникнення у майбутньому претензій ОСОБА_4 , з яким вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах, щодо відшкодування коштів за спільно набуте майно та ймовірного звернення стягнення на це майно.
 
Суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що позивачкою не надано будь-яких належних та достовірних доказів на підтвердження того, що між нею та ОСОБА_4 існували грошові зобов`язання як на час укладання оспорюваного договору дарування, так і на час розгляду справи, та не встановлено наявність пред`явлених в судовому порядку ОСОБА_4 до ОСОБА_1 вимог про стягнення грошових коштів, отже посилання позивача на те, що укладення з відповідачем оспорюваного правочину було здійснено з метою уникнення вимог кредитора та в подальшому - звернення стягнення на майно, не знайшло свого підтвердження. 
 
Апеляційним судом встановлено, що оспорюваний договір дарування від 23 вересня 2016 року підписаний сторонами правочину, учасники договору досягли згоди з усіх істотних його умов, сторони володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення учасників договору було вільним та відповідало їх внутрішній волі. Після укладання оспорюваного правочину ОСОБА_2 вселився до будинку та проживав в ньому, тобто вступив в управління цим майном та використовував його за прямим призначенням, що свідчить про виконання цього договору відповідачем.
 
Крім того, ОСОБА_2 заперечував фіктивність оспорюваного правочину, а також вказував на наявність у нього волевиявлення на настання правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.
 
Посилання заявника на те, що вона тривалий час проживала після укладення оспорюваного правочину проживала у спірному будинку, зареєстрована у ньому, не свідчить про фіктивність оспорюваного договору дарування та не може бути підставою для задоволення позовних вимог.
 
Суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що позивач не довела відсутність в учасників оспорюваного правочину наміру створити юридичні наслідки, не надала об`єктивних і переконливих доказів про те, що договір дарування від 23 вересня 2016 року укладено без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювалися, тобто не довела своїх вимог про фіктивність цього договору.
 
За таких обставин суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що договір дарування від 23 вересня 2016 року відповідає внутрішній волі сторін цього правочину.
 
Ураховуючи наведене, правильними є висновок суду апеляційної інстанції про недоведеність позивачем фіктивності оспорюваного правочину, а тому немає правових підстав для визнання його недійсним на підставі частини першої статті 234 ЦК України.
 
Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій.
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
 
За своїм змістом доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з наданою апеляційним судом оцінкою доказів і встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності їх переоцінки, у тому контексті, який, на думку заявниці, свідчить про наявність підстав для визнання договору дарування недійсним з підстав його фіктивності. Зазначені доводи були предметом перевірки апеляційного суду, який їх спростував з викладенням відповідних мотивів.
 
Колегія суддів, проаналізувавши зміст судових рішень з точки зору застосування норми права, що стали підставою для розгляду позову та вирішення справи по суті, дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції ухвалив судове рішення відповідно до встановлених у справі обставин на підставі поданих сторонами доказів та правильно застосував норми матеріального права у спірних правовідносинах.
 
Суд касаційної інстанції не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Посилання касаційної скарги на неврахування апеляційним судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду, є безпідставним, оскільки висновки апеляційного суду не суперечать висновкам, викладеним у зазначених заявником у касаційній скарзі постановах.
 
Отже, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що суд порушив норми матеріального та процесуального права.
 
Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін. 
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Херсонського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
Судді:                                                                                     О. В. Білоконь
О. М. Осіян
Н. Ю. Сакара
В. В. Шипович