ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
02 листопада 2023 року           справа №200/2141/23 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Казначеєв Е.Г., Сіваченко Е.Г., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Донецької обласної прокуратури на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2023 року у справі № 200/2141/23 (головуючий І інстанції Голошивець І.О.) за позовом ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
                                                              У С Т А Н О В И В: 

В травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Донецької обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що він з 2015 року має статус учасника бойових дій. В період з 2000 по серпень 2018 року позивач проходив службу на різних посадах в прокуратурі Донецької області, у тому числі в період з листопада 2014 по жовтень 2016 року на посаді заступника начальника слідчого управління прокуратури Донецької області. Позивач зауважив, що Донецька обласна прокуратура є правонаступником прокуратури Донецької області, виконує всі зобов`язання майнового характеру при трудових спорах зі своїми теперішніми та колишніми працівниками. Позивач зазначив, що у квітні 2023 року він звернувся із заявою до відповідача, в якій просив повідомити, на яких посадах він проходив службу в прокуратурі Донецької області в період з 10.06.2015 до моменту його звільнення в серпні 2018 року та чи надавалися йому додаткові відпустки за 2015 рік, 2016 рік, 2017 рік та 2018 рік як учаснику бойових дій, передбачені п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”. Позивач зазначив, що він отримав письмову відповідь від відповідача за №07-11-2129-20, в якій було зазначено, що ним не використовувалися в 2015 та 2016 роках додаткові відпустки як учаснику бойових дій. Позивач закцентував свою увагу на тому, що 27.04.2023 року він звернувся із заявою до відповідача, в якій просив повідомити інформацію про нарахування і виплату йому при звільненні в серпні 2018 року матеріальної (грошової) компенсації за невикористані в 2015 та 2016 роках додаткові відпустки як учаснику бойових дій. Але 28.04.2023 року позивач отримав письмову відповідь від відповідача за №07-11-2129-20, що відпустка, про яку йшлося у його заяві, діючим законодавством не віднесена до щорічних відпусток, у зв`язку з чим, у разі звільнення працівника, який має право на зазначену відпустку, йому не виплачується грошова компенсація за дні невикористаної такої відпустки.  Позивач зауважив, що про таку компенсацію як учаснику бойових дій яку відповідачем йому було не сплачено за 2015 та 2016 роки, він дізнався лише з відповіді відповідача, яку отримав 28.04.2023 за № 07-11-2129-20, до цього він вважав, що прокуратура Донецької області з ним здійснила розрахунок в повному обсязі в 2018 році. Окрім цього, при звільненні з прокуратури Донецької області у серпні 2018 року позивача не було ознайомлено з нарахованими і виплаченими йому грошовими коштами при звільненні.  Позивач вважає, що ненарахування та невиплата йому грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій є протиправною бездіяльністю відповідача. Позивач просив визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у нездійсненні нарахування та виплати позивачу при звільненні грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2016 рік включно та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2016 роки включно. 
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2023 року у справі № 200/2141/23 позов задоволено, внаслідок чого визнано протиправною бездіяльність  Донецької обласної прокуратури яка полягає у нездійсненні нарахування та виплати ОСОБА_1 при звільненні грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2016 роки включно. Зобов`язано Донецьку обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2016 роки включно.  
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що відповідно до роз`яснень Міністерства соціальної політики України “Щодо застосування окремих норм законодавства про відпустки” від 18.08.2016 додаткова відпустка учасникам бойових дій, на відміну від щорічної, надається незалежно від відпрацьованого в році часу, один раз протягом календарного року на підставі заяви працівника та посвідчення учасника бойових дій або інваліда війни. Невикористана у поточному році така відпустка на наступний рік не переноситься. Право на неї працівник може реалізувати протягом календарного року, конкретний період та черговість її надання визначається за погодженням між працівником і роботодавцем. 
Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.
Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.  
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла  висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач: ОСОБА_1 , має статус учасника бойових дій, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 виданого Державною службою України у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції від 10.06.2015 року.    
Відповідач: Донецька обласна прокуратура, в даних правовідносинах є суб`єктом владних повноважень у відповідності до приписів пункту 7 частини 1 статті 4 КАС України.
Судом встановлено, що позивач проходив службу в органах прокуратури з 2000 по серпень 2018 року на різних посадах в прокуратурі Донецької області, у тому числі в період з листопада 2014 по жовтень 2016 року на посаді заступника начальника слідчого управління прокуратури Донецької області; з жовтня 2016 по серпень 2018 року на посаді начальника першого слідчого відділу слідчого управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Донецької області. Відповідно до наказу прокурора Донецької області від 30.08.2018 року №671-к позивача було звільнено з вищезазначеної посади за власним бажанням. Вищенаведене підтверджується: відповіддю Донецької обласної прокуратури від 24.04.2023 року №07-11-2129-20 (497 вих-23); позовною заявою та відзивом відповідача на позовну заяву.
Позивачем на адресу відповідача було надано заяву від 17.04.2023 року, в якій він просив повідомити його чи надавались йому додаткові відпустки за 2015, 2016, 2017 та 2018 роки, як учаснику бойових дій передбачених п.12 ч.1 ст.12 ЗУ “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”.
Відповідачем на адресу позивача була надіслана відповідь від 24.04.2023 року №07-11-2129-20 (497 вих-23) в якій було зазначено наступне, що учасникам бойових дій, статус яких визначений ЗУ “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” від 22.10.1993 надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 днів на рік, що зафіксовано у ст.77-2 Кодексу законів про працю України та у ст.16-2 ЗУ “Про відпустки” від 15.11.1996 року. Підставою для надання вищевказаної додаткової відпустки є заява працівника з наданням копії посвідчення. Згідно з наявною інформацією за період 2015-2016 роки така додаткова відпустка позивачу не надавалась, за період 2017 – 2018 років така відпустка позивачу була надана.
Позивачем на адресу відповідача була скерована заява від 27.04.2023 року, в якій він просив відповідача повідомити його чи виплачувалась йому при звільненні у серпні 2018 року матеріальна компенсація за неотримані в 2015 та 2016 роках додаткові відпустки як учаснику бойових дій відповідно до ЗУ “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”. 
Відповідачем була надана відповідь на заяву позивача від 28.04.2023 року за №07-11-2129-20 (516 вих-23), в якій було зазначено наступне, що згідно з наявною інформацією за період 2015 та 2016 років позивачу додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів, як учаснику бойових дій відповідно до вимог ст. 77-2 Кодексу законів про працю України та ст. 16-2 Закону України “Про відпустки” від 15.11.1996 № 504/96-ВР не надавалась. Згідно з вимогами ч.1 ст. 24 Закону, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону, щорічні відпустки це - основна відпустка (ст. 6 Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (ст. 7 Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці ст. 8 Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством. Відпустка, про яку йдеться зазначав позивач у своїй заяві, діючим законодавством не віднесена до щорічних відпусток, у зв`язку з чим, у разі звільнення працівника, право на зазначену відпустку, за неї не виплачується грошова компенсація за дні невикористаної відпустки. 
Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки виданої Донецькою обласною прокуратурою від 25.05.2023 року №07-667 вих-23, судом встановлено, що додаткова відпустка, як учаснику бойових дій з 2015 року (рік отримання позивачем статусу учасника бойових дій), що передбачена п.12 ч.1 ст.12 ЗУ “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” до часу звільнення позивача зі служби з органів прокуратури тобто до серпня 2018 року, була використана 14 днів за 2017 рік; 14 днів за 2018 рік, за 2015 рік – використана не була; за 2016 рік – використана не була.
Таким чином спірним питанням у даній справі є відсутність виплати відповідачем грошової компенсації позивачу за невикористані ним дні додаткової відпустки за 2015-2016 роки як учаснику бойових дій, що передбачені п.12 ч.1 ст.12 ЗУ “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” при звільненні у 2018 році.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ст. 3 Конституції України гарантує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до ст. 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.
Відповідно до  статті 19 Конституції України,  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 45 Конституції України, кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.
Згідно зі ст. 5 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII), учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
За змістом п. 19 ч. 1 статті 6 Закону № 3551-XII, учасниками бойових дій визнаються військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.
Згідно зі статтею 12 Закону № 3551-XII, учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Відповідно до  статті 82 Закону України “Про прокуратуру” від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі - Закон № 1697), прокурору надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів з виплатою допомоги для оздоровлення в розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора; прокурору, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів; прокурору надаються додаткові та інші відпустки, передбачені законом; для виконання невідкладних і непередбачуваних завдань прокурори можуть бути відкликані з щорічної основної чи додаткової оплачуваної відпустки. Частина невикористаної відпустки надається прокурорам у будь-який час відповідного року чи приєднується до відпустки в наступному році з відповідним відшкодуванням непередбачуваних витрат у зв`язку з відкликанням із відпустки. Порядок такого відшкодування визначається Кабінетом Міністрів України.
Учасникам бойових дій, статус яких визначений відповідно до Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Закон України “Про відпустки” (далі - Закону № 504/96-ВР) встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.
Частиною 1 статті 4 Закону № 504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Згідно зі статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР, учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, особам, реабілітованим відповідно до Закону України “Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років”, із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Також, при вирішені справи суд враховує висновки, викладені в рішенні Європейського суду з прав людини від 30 квітня 2013 року у справі “Тимошенко проти України” (заява № 49872/11) щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту “законності”, передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).
Принципом, який визначає зміст правовідносин людини із суб`єктом владних повноважень, є принцип верховенства права, який полягає у підпорядкуванні діяльності усіх публічних інститутів потребам реалізації та захисту прав людини, утвердження їх пріоритету перед усіма іншими цінностями демократичної, соціальної, правової держави.
Принцип верховенства права є складною конструкцією, яка містить ряд обов`язкових елементів, зокрема: законність; юридичну визначеність; заборону свавілля; доступ до правосуддя, представленого незалежними та безсторонніми судами; дотримання прав людини; заборону дискримінації та рівність перед законом. Недотримання хоча б одного з названих елементів публічною адміністрацією означатиме порушення нею принципу верховенства права.
Будь-який необґрунтований неоднаковий підхід законом заборонений, і всі особи мають гарантоване право на рівний та ефективний захист від дискримінації за будь-якою ознакою - раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних та інших переконань, національного чи соціального походження, власності, народження чи іншого статусу.
Норми Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” № 3551-ХІІ не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки.
Згідно з ч. 1 статті 83 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Відповідно до частини 1 статті 24 Закону України “Про відпустки” у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
До щорічних відпусток належать додаткові відпустки, передбачені законодавством, зокрема додаткова відпустка учасникам бойових дій із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік. В разі невикористання такої відпустки особою, яка має право на таку відпустку, їй повинна виплачуватися грошова компенсація (стаття 4 Закону України “Про відпустки”).
Згідно із Законом України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію”, особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій (стаття 1).
Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 “Про часткову мобілізацію”, затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.
Спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період.
В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст.12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, припиняється.
Водночас, норми Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.05.2020 у справі № 360/4127/19, від 14.04.2021 у справі № 620/1487/20 та від 31.05.2021 у справі № 200/13837/19-а.
В постанові Верховного Суду від 22.12.2021 року по справі  №640/21771/20, суд дійшов до висновку, що позивач має право на грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток, як учасник бойових дій, а відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити таку компенсації, якщо доказами підтверджено такі умови:
1) позивач є військовослужбовцем, учасником бойових дій;
2) позивач звільнився з військової служби;
3) позивач не використав щорічну основну відпустку за період проходження військової служби в органах прокуратури України;
4) грошова компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки за період проходження військової служби в органах прокуратури України не виплачена відповідачем;
5) позивач не використав додаткові відпустки, на які має право як учасник бойових дій, за період проходження військової служби в органах прокуратури України;
6) грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, на яку позивач мав право як учасник бойових дій, за період проходження військової служби в органах прокуратури України не нарахована та не виплачена відповідачем.
Відповідно до приписів ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховую висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Стосовно посилання відповідача на висновок Верховного Суду, який викладений у постанові від 31.10.2022 у справі № 241/2229/20, не заслуговують на увагу, оскільки він зроблений в цивільній, а не адміністративній справі.
Судом під час розгляду справи було встановлено, що позивач працював в органах прокуратури та ним було отримано статус учасника бойових дій у 2015 році, що підтверджується відповідним посвідченням та не заперечується відповідачем. У той же час, судом було встановлено, що позивач був звільнений з органів прокуратури у серпні 2018 року та ним відповідно до Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” була використана додаткова відпустка як учаснику бойових дій, що передбачена п.12 ст.12 вищезазначеного Закону України тільки у 2017 та 2018 роках, що також не заперечується відповідачем по справі.
Судом під час розгляду даної справи було встановлено, що позивачем не було використано щорічну додаткову відпустку передбачену п.12 ст.12  Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” за 2015 та 2016 роки по 14 днів за кожний рік, тобто загалом 28 днів. 
Під час звільнення зі служби, із позивачем повинен бути повністю проведений розрахунок, в тому числі, нараховано грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, чого відповідачем здійснено не було. 
Враховуючи відсутність нарахування та виплати відповідачем грошової компенсації за 28 днів позивачу невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2016 роки (включно), суд першої інстанції дійшов висновку визнати протиправною бездіяльність відповідача та як наслідок зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2016 роки (включно).  
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.
Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                            ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Донецької обласної прокуратури на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2023 року у справі № 200/2141/23 - залишити без задоволення.  
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2023 року у справі № 200/2141/23 - залишити без змін. 
Повне судове рішення складено 02 листоапада 2023 року. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                А.А. Блохін

Судді                                                                                                    Е.Г. Казначеєв

                                                                                                              І.В. Сіваченко