Справа № 164/1806/22 	Головуючий у 1 інстанції: Ониско Р. В. 	
Провадження № 22-ц/802/992/23  	  Доповідач: Бовчалюк  З. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
04 грудня 2023 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Бовчалюк З.А.,   
суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,
з участю секретаря судового Власюк О.С.,
представника позивача Рущака В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО», Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», про стягнення страхового відшкодування,  за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 , яка подана в його інтересах представником ОСОБА_2 на рішення Маневицького районного суду Волинської області від 22 серпня 2023 року та додаткове рішення Маневицького районного суду Волинської області від 30 серпня 2023 року,

                                                     В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» про стягнення страхового відшкодування.
Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 20 грудня 2019 року о 00 годині 32 хвилин на автодорозі Р-14 на 68 км., поблизу с. Оконськ ОСОБА_3 керуючи автомобілем марки Renault Megane, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , та рухаючись в напрямку смт. Маневичі, Волинської області, в порушення п. 12.1 Правил дорожнього руху України, не впорався з керуванням не вибрав безпечної швидкості в результаті чого з`їхав в кювет транспортним засобом. В наслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль марки Renault Megane, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 отримав механічні пошкодження, а пасажир автомобіля ОСОБА_1 , тілесні ушкодження. Постановою судді Луцького районного суду Волинської області від 18 березня 2020 року у справі №161/21341/19 про адміністративне правопорушення за вказаною дорожньо-транспортною пригодою ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та застосовано стосовно нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двадцяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 340 гривень. Станом на 20 грудня 2019 року цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_3 була застрахована у ПрАТ "Страхова компанія "ВУСО" за полісом №157243184. 23 травня 2022 року Позивач звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування в сумі 102 567  гривень 17 копійок.
До початку судового засідання за клопотанням представника позивача ОСОБА_2 було залучено до справи, як співвідповідача – Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія».
Рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 22 серпня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.
Додатковим рішенням Маневицього районного суду Волинської області від  30 серпня 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» судові витрати за професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 6 600  гривень.
Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, позивач подав апеляційну скаргу в якій, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, додаткове рішення суду скасувати.
У відзивах на апеляційну скаргу відповідачі просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду залишити без змін. 
Заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Судом першої інстанції встановлено, що 20 грудня 2019 року о 00 годині 32 хвилин на автодорозі Р-14 на 68 км., поблизу с. Оконськ ОСОБА_3 керуючи автомобілем марки Renault Megane, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , та рухаючись в напрямку смт. Маневичі, Волинської області, в порушення п. 12.1 Правил дорожнього руху України, не впорався з керуванням не вибрав безпечної швидкості в результаті чого з`їхав в кювет транспортним засобом. В наслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль марки Renault Megane, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 отримав механічні пошкодження, а пасажир автомобіля ОСОБА_1 , тілесні ушкодження. 
Постановою судді Луцького районного суду Волинської області від 18 березня 2020 року у справі №161/21341/19 про адміністративне правопорушення за вказаною дорожньо-транспортною пригодою ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
В ході судового розгляду встановлено, що станом на 20 грудня 2019 року цивільно-правова відповідальність, щодо транспортного засобу Renault Megane НОМЕР_1 була застрахована у двох страховиків. Поліс №157243184 виданий ПрАТ «СК «ВУСО» 25 червня 2019 року. Поліс №159773910 виданий ПрАТ «УПСК» згідно інформації ЦБД МТСБУ був чинним станом на 20 червня 2019 року, а отже він був укладений раніше полісу ПрАТ «СК «ВУСО» та діяв на момент укладення другого полісу.
Позивач звернувся із заявою до ПрАТ «СК «ВУСО» про виплату страхового відшкодування в сумі 102 567 гривень 17 копійок. В подальшому зазначені позовні вимоги адресував до ПрАТ «УПСК».
Щодо вирішення позовних до ПрАТ « СК`ВУСО».
Між ПрАТ «СК «ВУСО» (страховик) та ОСОБА_3 (страхувальник) було укладено електронний Поліс обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №157243184, за яким страховик взяв на себе зобов`язання у випадку настання страхової події відшкодувати завдану страхувальником шкоду життю, здоров`ю та майну третіх осіб при експлуатації забезпеченого транспортного засобу Renault Megane, 2009 року випуску, VIN-код НОМЕР_2 .
Підписання даного договору відбулось на сайті страхового агента з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, у відповідності до вимог ст.12 Закону України «Про електронну комерцію».
В електронному Полісі №157243184 міститься активне гіперпосилання на заяву ОСОБА_3 , яку було сформовано під час укладення договору згідно інформації наданої страхувальником. При страхуванні автомобіля Renault Megane, vin-код НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_3 серед іншого, на виконання обов`язку, передбаченого п. 3 ч.І ст.989 ЦК України, підтвердив про відсутність інших договорів страхування, укладених ним або іншими особами щодо об`єкта який страхується згідно цього Договору. Оригінал електронного полісу та заява були надані на дослідження до суду першої інстанції.
Згідно з протоколом серії ДПР №219150 від 23.12.2019, ОСОБА_3 20.12.2019 о 00 год. 32 хв. на автодорозі Р-14 на 68 км поблизу с.Оконськ в напрямку смт. Маневичі керуючи автомобілем Renault Megane ( НОМЕР_1 ), який належить ТОВ «Автокредит Плюс», в порушення п.12.1. ПДР, не впоравшись з керуванням та не вибравши безпечної швидкості з`їхав у кювет транспортним засобом, в результаті чого даний автомобіль отримав механічні пошкодження, чим вчинив порушення передбачене ст.124 КУпАП.
Окрім того, згідно з протокол серії ДПР18 №220561, ОСОБА_3 20.12.2019 о 00 год. 32 хв. на автодорозі Р-14 на 68 км поблизу с.Оконськ в напрямку смт. Маневичі керував автомобілем Renault Megane ( НОМЕР_1 ), який належить ТОВ «Автокредит Плюс» перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, чим порушив вимоги п.2.9. ПДР та вчинив правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.
Постановою Луцького міськрайонного суду від 18.03.2020 року у справі №161/21341/19 (провадження №3/161/101/20) ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст.130 КУпАП відносно ОСОБА_3 закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
02.06.2022 року на адресу ПрАТ «СК «ВУСО» надійшла заява №167/22 від 23.05.2022 року про виплату страхового відшкодування за встановлення потерпілому ОСОБА_1 II групи інвалідності та заподіяної моральної шкоди.
В ході розгляду події, що містить ознаки страхової ПрАТ «СК «ВУСО» здійснило перевірку наявності інших полісів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів укладених щодо автомобіля Renault Megane, vin-код НОМЕР_2 на дату ДТП або на дату укладення договору обов`язкового страхування.
ПрАТ «СК «ВУСО» здійснило запит через офіційний сайт МТСБУ, з метою отримання інформації чи був забезпечений іншими полісами страхування транспортний засіб марки Renault Megane, vin-код НОМЕР_2 , та отримало інформацію, що на дату ДТП (20.12.2019 року) даний автомобіль був забезпечений двома полісами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, які були діючими на момент ДТП, а саме:
- перший Поліс №159773910 виданий ПрАТ «УПСК» (номерний знак НОМЕР_3 ), другий Поліс №157243184 виданий ПрАТ «СК «ВУСО» (номерний знак НОМЕР_1 ). 
Згідно відповіді МТСБУ, наданої листом від 02.02.2023 року №9-03/3616, виявлено інформацію про чинний на дату 20.12.2019 року договір обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ЕР/159773910 щодо забезпечення транспортного засобу «Renault Megane», державний номерний знак НОМЕР_3 , VIN-код НОМЕР_2 . Зазначений договір страхування укладений 15.06.2019 року страховиком ПрАТ «УПСК» (адреса: 04080, м.Київ, вул. Кирилівська, 40) на період з 16.06.2019 по 15.06.2020.
Враховуючи те, що Поліс №159773910 виданий ПрАТ «УПСК» згідно інформації ЦБД МТСБУ було укладено 15 червня 2019 року, то він був укладений раніше полісу ПрАТ «СК «ВУСО» (25.06.2019 року).
Відповідно до пункту 2.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі по тексту - Закон №1961- IV) відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, ЦК України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства, то застосовуються норми цього Закону.
Положеннями ст. 979 ЦК України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним ( ст.. 204 ЦК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Згідно п.3 ч.1 ст. 989 ЦК України страхувальник зобов`язаний при укладенні договору страхування повідомити страховика про інші чинні договори страхування щодо цього предмета договору. Якщо страхувальник не повідомив страховика про те, що об`єкт уже застрахований, новий договір страхування є нікчемним.
Дане положення кореспондується з нормами спеціального Закону, так, п.17.3. ст.17 Закону №1961-IV визначено, що при укладенні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності страхувальник зобов`язаний повідомити страховика про всі діючі договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладені з іншими страховиками, а також, за вимогою страховика, надати інформацію про всі відомі обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику.
Положеннями пунктів 20-1.1 – 20-1.2 статті 20-1 Закону №1961-IV передбачено, що у разі зміни власника забезпеченого транспортного засобу договір страхування зберігає чинність до закінчення строку його дії. У разі відчуження забезпеченого транспортного засобу права та обов`язки страхувальника переходять до особи, яка прийняла такий транспортний засіб у свою власність.
Тобто, при зміні власника забезпеченого транспортного засобу договір страхування, укладений з попереднім власником залишається чинним для нового власника, який набуває прав та обов`язків страхувальника.
Відтак, чинним законодавством передбачено, що страхувальник вправі укладати декілька договорів страхування одного об`єкта з різними страховиками. В разі наявності на момент укладення договору страхування іншого чинного договору страхування того ж самого об`єкта від тих саме ризиків, страхувальник зобов`язаний повідомити про це страховика. Невиконання такого обов`язку тягне за собою нікчемність нового договору страхування  (ч. 2 ст.215 ЦК України).
Зважаючи на викладене та враховуючи положення п.3 ч.1 ст. 989 ЦК України - Поліс №157243184 виданий ПрАТ «СК «ВУСО» є нікчемним, оскільки на момент його укладення автомобіль марки Renault Megane, vin-код НОМЕР_2 був забезпеченим іншим діючим полісом №159773910 виданим ПрАТ «УПСК».
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21.11.2018 року по справі №759/10739/16-ц. та від 08.07.2021 року по справі №712/13754/19.
За встановлених фактичних обставин справи, рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог до ПрАТ «СК «ВУСО» є правомірним, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо нездійснення  ПрАТ «СК «ВУСО» виплати страхового відшкодування на протязі тридцяти днів та не надіслання відмови по даній виплаті.
Згідно з п.36.2. ст.36 Закону №1961-ІУ страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).
В межах законодавчо встановленого строку (90, а не 30 днів, як про це помилково зазначає апелянт), на адресу ОСОБА_1 страховою компанією було направлено лист від 23.08.2022 року №1859/2242629 щодо встановлених в ході розгляду обставин (наявність діючого полісу у ПрАТ «УПСК») та про можливість повернення оригіналів поданих документів. Однак, направлена кореспонденція повернулась 13.09.2022 року у зв`язку із закінченням терміну зберігання.
Щодо вирішення позовних вимог до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) вказано, що у разі якщо деліктні відносини поєдналися з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом № 1961-IV. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Отже Великою Палатою Верховного Суду вже сформульовано висновки щодо відшкодування страховиком шкоди, завданої особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Отже, саме на суд як на державний орган покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, у зв`язку з чим суд має право й зобов`язаний визначити характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, а також встановити суб`єктний склад спору.
Відповідно до статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Відтак зазначена норма визначає, що саме законом встановлюється випадки, коли право особи припиняється внаслідок його нездійснення.
Відповідно до цього Закону та статті 13 ЦК України сторони повинні діяти добросовісно, не порушуючи права інших осіб – учасників цих правовідносин.
За змістом зазначених норм права встановлюється, як добросовісність поведінки особи, чиї права порушено, так і передбачається, що припинення права може бути лише у випадках, передбачених законом.
Зміст суб`єктивного цивільного права становлять такі юридичні правомочності, як реалізація особою права на дії; можливість вимагати певної поведінки від інших; можливість захисту порушеного права в юрисдикційному порядку (зокрема, у досудовому та судовому порядку).
Під здійсненням цивільного права слід розуміти реалізацію тих можливостей, які становлять зміст суб`єктивного цивільного права. Здійснення цивільного права відбувається шляхом вчинення фактичних та юридичних дій, що свідчить по свободу поведінки учасників цивільних правовідносин при реалізації своїх прав та обов`язків на власний розсуд.
Цивільне законодавство встановлює правило, згідно з яким нездійснення особою своїх майнових прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом (частина друга статті 12 ЦК України). При цьому, ЦП України містить норми, коли нездійснення цивільного права є підставою для припинення цивільного права, настання інших негативних правових наслідків для носія такого права. 
Поняття відмови від права не є тотожним поняттю нездійснення права (наприклад, відмова від прав, набутих за довіреністю, повинна відбуватись із повідомленням довірителя (стаття 250 ЦК України), відмова від права власності здійснюється шляхом заяви про це чи вчиненням інших дій, які свідчать про відмову від цього права (стаття 347 ЦК України)). Відмова від належного особі права припиняє таке право.
Також припинення цивільного права та/або припинення права на захист порушеного права та/або припинення права на отримання відшкодування від певної особи не є ідентичними. Припинення цивільного права має під собою наслідком припинення цивільних правовідносин та відбувається, як вже було зазначено, лише у випадках, передбачених законом.
Припинення ж права на відновлення або захист порушеного права, право на відшкодування шкоди за рахунок певної особи не позбавляє особу взагалі цивільного права, але має наслідком неможливість отримання відновлення порушеного права або відшкодування шкоди тощо за рахунок певної особи (припинення поруки, пропуск позовної давності до одного з боржників). При цьому особа не позбавлена права на отримання захисту або відновлення порушеного права від іншого боржника за його наявності.
Таким чином, припинення цивільного права має бути передбачено законом, на відміну від чого припинення права на отримання відшкодування від певної особи не позбавляє особу цивільного права, а лише позбавляє її можливості отримати відшкодування від цієї особи.
Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови страховиком (страховою компанією) у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання потерпілою особою заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП.
Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 33-1.1статті 33-1 Закону  № 1961-IV).
Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування).
В іншій постанові Великої Палати Верховного Суду зроблено висновок, що зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV річний строк є преклюзивним і поновленню не підлягає (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19).
ДТП сталася 20.12.2019 року, а із заявою про страхове відшкодування ОСОБА_1 до ПрАТ «УПСК» протягом трьох років з моменту скоєння ДТП так і не звернувся.
Із позовними вимогами до ПрАТ «УПСК» ОСОБА_4 також звернувся поза межами 3-річного строку, оскільки, лише 21.03.2023 року ухвалою Маневицького районного суду Волинської області ПрАТ «УПСК» залучено по даній справі в якості співвідповідача.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 зроблено правовий висновок, що у випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском: встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку».
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на необізнаність про наявність полісу ЕР/159773910. Однак такі твердження апелянта, з врахуванням вимог закону, що регулює спірні правовідносини, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції
Враховуючи наведені правові норми, факт неподання потерпілим заяви про страхове відшкодування впродовж трьох років з моменту скоєння ДТП, що відповідно до п. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування суд першої інстанції обґрунтовано відмови у задоволені вимог до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія».
Доводи апеляційної скарги про підставність позовних вимог є власним тлумаченням встановлених обставин справи, були предметом дослідження суду першої інстанції і їм суд в сукупності з іншими доказами по справі дав правильну юридичну оцінку.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення суду  та відсутність підстав для його скасування.
Додатковим рішенням Маневицького районного суду Волинської області від  30 серпня 2023 року стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» судові витрати за професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 6 600  гривень.
Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у тому числі витрати на правничу допомогу. 
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).
Частинами 1-4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.( п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України).
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Враховуючи наведене, а також те, що витрати на правничу допомогу у розмірі 6600 грн, які  ПрАТ  «СК «ВУСО» реально поніс відповідно до умов договору та наданих йому послуг, відповідають обсягу виконаних робіт, є співмірними з предметом спору та складністю справи, та за відсутності заперечень сторони позивача, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що такі витрати повинні бути стягнуті з позивача на користь страхової компанії. 
Судом було дотримано процесуальні норми та постановлено ухвалити додаткове рішення про стягнення з позивача на користь відповідача витрати, що понесені у зв`язку з наданням правничої допомоги.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять підстав для скасування судового рішення та додаткового судового рішення.
Керуючись ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

                                                    У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана в його інтересах представником ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Маневицького районного суду Волинської області від 22 серпня 2023 року  та додаткове рішення Маневицького районного суду Волинської області від 30 серпня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий-суддя:

Судді: