ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2023 року	Львів	Справа № 140/1939/23 пров. № А/857/12186/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
судді-доповідача -	Шевчук С. М.	
суддів -	Кухтея Р. В.	
 	Носа С. П.	
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові   апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22 березня 2023 року  у справі № 140/1939/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області   про визнання протиправними дій, 

місце ухвалення судового рішення  	м.Луцьк	
Розгляд справи здійснено за правилами	спрощеного позовного провадження	
суддя у І інстанції	Дмитрук В.В.	
дата складання повного тексту рішення	не зазначена	
ВСТАНОВИВ:
        І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22 березня 2023 року  у справі № 140/1939/23 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області   задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, яка призвела до не нарахування та невиплати ОСОБА_1 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” від 28 лютого 1991 року №   796-ХІІ.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області провести з 08.08.2022 нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення у розмірі визначеному статтею 39 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, що дорівнює двом прожитковим мінімумам для працездатних осіб, установленого на 01 січня календарного року, до фактичної зміни обставин чи зміни нормативно-правових актів, що були застосовані судом під час вирішення даного спору.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1   073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач  звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити  повністю. В обґрунтування апеляційної скарги  вказує, що судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
В доводах апеляційної скарги вказує, що доплата визначена  статтею 39 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, визначається у розмірі двох мінімальних заробітних плат (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік). В підтвердження чого посилається на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 18.03.2020 по зразковій справі №240/4937/18 та просить його застосувати до даних правовідносин.
Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, відповідно до частини 4  статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України  (далі  КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Про розгляд апеляційної  скарги відповідач повідомлений шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду  через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані  автоматизованої системи  документообігу суду. Про розгляд апеляційної  скарги  позивач повідомлена шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду на поштову адресу позивача, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. 
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Ухвалюючи судове рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, позивач як непрацюючий пенсіонер, який проживає у зоні гарантованого добровільного відселення має право на щомісячне отримання підвищення до пенсії як непрацюючий пенсіонер, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі двох мінімальних заробітних плат, як установлено статтею 39 Закону №    796-ХІІ.
Визначаючи розмір такої доплати та період з якого слід задовольнити вимоги позивача, суд першої інстанції урахував, що 01.01.2017 набрав чинності Закон України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України” №   1774-VIII від 06.12.2016, та за змістом пункту 3 розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” цього Закону мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується в розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач має статус особи, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 ; перебуває на обліку в органах ПФУ як одержувач пенсії та не перебуває у трудових відносинах.
Позивач, відповідно до паспортних даних  проживає в населеному пункті Волинської області, який відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого    постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №   106, віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.
Листом від 17.01.2023 відповідач, у відповідь на звернення позивача, повідомив про відсутність підстав для перерахунку пенсії відповідно до статті 39 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” з 12.06.2022.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я визначає  Закон №796, який створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.
Стаття 39  Закону №796  (у редакції, чинній до 01.01.2015) передбачала :
Громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах :
- у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати;
- у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати;
- у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата.
Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати.
Громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів, за рішенням Адміністрації зони відчуження, встановлюється доплата згідно з положенням, затвердженим КМУ.
28.12.2014 було прийнято  Закон України №76-VIII "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України"  (далі - Закон №76), який набрав чинності 01.01.2015, п.п.7 п.4 розділу І якого було внесено зміни до  Закону №796  шляхом виключення статей 31, 37, 39, 45.
01.01.2016 набрав чинності  Закон України "Про внесення зміни до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №987-VIII від 04.02.2016 (далі - Закон №987), яким у  Законі №796  статтю 39 викладено такого змісту :
Громадянам, які працюють у зоні відчуження, встановлюється доплата у порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України.
Рішенням Конституційного Суду України №6-р/2018 від 17.07.2018  визнано такими, що не відповідають  Конституції України  (є неконституційними) п.п.7 п.4  розділу І Закону №76. Вирішено, що положення п.п.7 п.4  розділу І Закону №76  визнані неконституційними та втрачають чинність з дня    ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Конституційний Суд України у рішенні №6-р/2018 від 17.07.2018 вказав, що обмеження чи скасування  Законом №76  пільг, компенсацій і гарантій, установлених  Законом №796, фактично є відмовою держави від її зобов`язань, передбачених  статтею 16 Конституції України, у тому числі щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Приписи  статті 3 Конституції України, згідно з якими держава відповідає перед людиною за свою діяльність (частина друга), зобов`язують державу обґрунтовувати зміну законодавчого регулювання, зокрема, у питаннях обсягу пільг, компенсацій та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Отже,  Закон №76  у частині скасування або обмеження пільг, компенсацій і гарантій, установлених  Законом №796, щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, суперечить положенню частини другої  статті 3 Конституції України, відповідно до якого держава відповідає перед людиною за свою діяльність.
При цьому, у рішенні Конституційного Суду України встановлено порядок його виконання щодо застосування статей 53, 60 Закону №796 (у редакціях, чинних до внесення змін  Законом №76), проте застережень щодо порядку застосування ст.39  Закону №796  вказане рішення не містить.
Конституційний Суд України у рішенні №1-зп від 13.05.1997 висловив позицію, згідно з якою, закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього  закону  чи іншого нормативно-правового акта.
Колегія суддів зазначає, що з 17.07.2018 відновила дію редакція ст.39  Закону №796, яка була чинною до 01.01.2015. Ця редакція статті за своїм змістом та правовим регулюванням передбачає доплати значно більшим категоріям осіб, ніж це передбачено у редакції  Закону №987  та відновлює соціальні виплати тим особам, право на доплати яким не передбачено з включенням  статті 39 Законом №987.
Стаття 39 (у редакції  Закону №987) врегульовує питання доплат виключно особам, які працюють у зоні відчуження. Однак редакція статті 39, яка була чинна до 01.01.2015, врегульовувала питання здійснення доплат таким категоріям громадян : 1) особам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення (у зоні безумовного (обов`язкового) відселення, у зоні гарантованого добровільного відселення, у зоні посиленого радіоекологічного контролю); 2) непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях; 3) студентам, які там навчаються; 4) пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення; 5) громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів.
Відновлення дії попередньої редакції нормативно-правового акта, зокрема статті 39  Закону №796, до внесення змін  Законом №76, спричиняє колізію правозастосування з огляду на чинність із 01.01.2016 статті 39  Закону №796  (у редакції  Закону №987). І ця колізія має вирішуватися з додержанням принципу верховенства права (статті  3,  8 Конституції України  та  ст.6 КАС України) в частині визнання людини, її прав та свобод найвищими цінностями, які визначають зміст та спрямованість держави, з урахуванням дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій, зумовленої фінансово-економічними можливостями для збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, без порушення сутності відповідних прав.
Такий підхід до розуміння наслідків визнання неконституційними нормативно-правових актів (або окремих положень) та усунення колізії, що виникла внаслідок цього, забезпечує стабільність конституційного ладу в Україні, гарантування конституційних прав і свобод людини і громадянина, цілісність, непорушність та безперервність дії  Конституції України, її верховенство як  Основного Закону  держави на всій території України.
Таким чином, з моменту  ухвалення Конституційним Судом України рішення № 6-р/2018 від 17.07.2018  відновлено право на отримання підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення - у зоні гарантованого добровільного відселення, на підставі ст.39  Закону №796.
Вказане узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 18.03.2020 по зразковій справі №240/4937/18.
З урахуванням встановлених обставин справи, наведених норм чинного законодавства України та висновків щодо застосування норм права, викладених у рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21.01.2019 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у зразковій справі №   240/4937/18, суд дійшов висновку про те, що відповідно до рішення Конституційного Суду України від 17.07.2018 №   6-р/2018 та статті 39 Закону №   796-ХІІ    позивач має право на щомісячне отримання підвищення до пенсії як непрацюючий пенсіонер, який проживає на території радіоактивного забруднення відповідно до статті 39 Закону №    796-ХІІ.
Стосовно ж    доводів апеляційної скарги,  яка стосується  вирішення судом  спору щодо  розміру доплати, то колегія суддів зазначає,  що  відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 18.03.2020 по зразковій справі №240/4937/18, розмір   доплати, визначеної статтею 39 Закону № 796-XII  дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік). 
Вказане  рішення ВП ВС  є чинним та у відповідності до  ч. 6 ст. 13 Закону «Про  судоустрій і  статус суддів»  підлягає до застосуванню іншими судами при  застосуванні таких норм права.
Позаяк, на час розгляду справи іншого правового висновку Верховного Суду, ніж обумовлений у зразковій справі №240/4937/18  стосовно порядку застосування статті 39 Закону № 796-XII не існує, то  застосуванню до спірних правовідносин підлягає саме вказаний висновок  ВП Верховного Суду.  
Як наслідок,  апеляційна скарга позивача у названій частині підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції   у частині визначення розміру доплати, встановленої статтею 39 Закону № 796-XII підлягає зміні, шляхом зазначення у резолютивній та мотивувальній частинах вказаного судового рішення розміру доплати у обсязі   «двох мінімальних заробітних плат, згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік» замість  «двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, установленого на 01 січня календарного року».
Досліджуючи питання розподілу судових витрат понесених у даній справі, колегією суддів установлено, що позивачем  понесені витрати по сплаті  судового збору у розмірі 1610,40 грн – при поданні апеляційної скарги, які з урахуванням обставин щодо часткового задоволення апеляційної скарги та положень ст. 139 КАС України підлягають присудженню на користь позивача за рахунок бюджетного фінансування відповідача в обсязі,  що становить 1610,40 гривень.
Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,  
                                             П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 
Рішення   Волинського окружного адміністративного суду від 22 березня 2023 року  у справі № 140/1939/23 змінити у частині визначення розміру доплати, встановленої статтею 39 Закону № 796-XII, шляхом зазначення у резолютивній та мотивувальній частинах вказаного судового рішення розміру доплати у обсязі   «двох мінімальних заробітних плат, згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік» замість  «двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, установленого на 01 січня календарного року».
У решті рішення залишити без змін.
Стягнути  за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області  (Код ЄДРПОУ 13358826, адреса: вул. Кравчука,22 В, м. Луцьк) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 )  судовий збір за подання апеляційної  скарги у розмірі 1610,40 гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої  статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	С. П. Нос