УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 жовтня 2023 року
м. Київ
справа № 610/935/21
провадження № 51-6507 ск 23
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 05 жовтня 2023 року,
встановив:
Вироком Балаклійського районного суду Харківської області від  17 січня 2022 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця, жителя та зареєстрованого у АДРЕСА_1 відповідно), раніше судимого 10 разів, востаннє 20 травня 2020 року Балаклійським районним судом Харківської області за ч. ч. 2, 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, 21 серпня 2020 року звільненого по відбуттю строку покарання, 
засуджено за: - ч. 2 ст. 185 КК Українидо покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік 3 місяці; - ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 3 місяці. 
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено                 ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 3 місяці.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, а саме, в таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно, у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України, а саме, в таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно, поєднаної з проникненням у житло та в таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно, поєднаної з проникненням у сховище, за обставин, викладених у вироку.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 05 жовтня 2023 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності його винуватості та правильності кваліфікації дій, не погоджується з рішенням суду апеляційної інстанції у зв'язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме, не застосуванням положень ст. 69 КК України. В обґрунтування своїх вимог стверджує, що судами не взято до уваги обставини, що пом`якшують йому покарання, а саме, те, що він сам повернув усі викрадені речі потерпілим, явку з повинною, оскільки  він повідомив працівників поліції про скоєння крадіжок і надавав правдиві свідчення щодо вчинених ним кримінальних правопорушень. При цьому засуджений зазначає, що апеляційний суд необгрунтовано залишив вирок районного суду без зміни.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Висновки суду про винуватість  ОСОБА_4 та правильність кваліфікації його дій у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень в касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи касаційної скарги засудженого щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність судами через незастосування положення ст. 69 КК України при призначенні йому покарання є такими, що не заслуговують на увагу, враховуючи наступне.
Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
У відповідність до положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Пунктом 1 частини 1 статті 66 КК України встановлено обставини, які пом`якшують покарання, зокрема щире каяття.
Також відповідно до вимог ч. 2 ст. 66 КК України, при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті, водночас визнання обставини такою, що пом`якшує покарання, має бути вмотивовано у вироку.
Водночас, кримінальний закон передбачає у виключних випадках можливість застосування положень ст. 69 КК України лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та з урахуванням особи винного. Підставами призначення більш м`якого покарання є дві групи чинників, які характеризують як вчинене кримінальне правопорушення так і особу винного: 1) наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення; 2) дані, які певним чином характеризують особу винного.
При цьому, суд повинен встановити наявність не однієї, а кількох таких обставин та ці обставини повинні істотно знижувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення. Одночасно їх наявність впливає і на рівень небезпечності особи винного.
При визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд повинен виходити з того, що вказаний чинник має оціночний характер і залежить від індивідуальних особливостей встановлених обставин конкретного кримінального правопорушення у взаємозв`язку з системним тлумаченням положень статей 65, 66, 69 КК України та з урахуванням ролі, яку виконувала особа, визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінки та характеру дій під час його вчинення, негативних наслідків спричинених кримінальним правопорушенням та вжитих заходів по їх усуненню, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та особу винного. Суд, застосовуючи положення ст. 69 КК України при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати, яким чином такі обставини істотно знизили чи мали б знизити ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Судами першої та апеляційної інстанцій зазначені вимоги кримінального процесуального закону було дотримано, про що свідчить нижченаведене.
Як вбачається із копій судових рішень, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання                        ОСОБА_4 , врахував всі обставини в їх сукупності, а саме, характер та ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії тяжких та нетяжких злочинів, особу винного, який раніше неодноразово судимий, а саме 10 разів, за вчинення аналогічних злочинів проти власності, незначний проміжок часу між відбуттям обвинуваченим крайнього покарання та вчинення ним нового злочину; те, що він не перебуває на обліках в органі з питань пробації, у нарколога, психіатра; за місцем проживання характеризується в цілому позитивно, офіційно не працевлаштований; не одружений, наявність обставини, що пом`якшує покарання - визнання вини та відсутність обставин, що обтяжують покарання.
При цьому судом враховано конструктивна процесуальна поведінка винного під час досудового розслідування і сприяння кримінальному провадженню, його визнавальні показання також покладені в основу обвинувачення, завдана кримінальним правопорушенням майнова шкода потерпілим повністю відшкодована, потерпілі не наполягають на суворому покаранні і претензій до обвинуваченого не мають.
Врахувавши всі зазначені обставини в сукупності, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, обґрунтовано призначив засудженому покарання у наближених до мінімальних меж санкцій ч. ч. 2, 3 ст. 185 КК України, з урахуванням вимог ч. 1 ст. 70 КК України, з чим погоджується і колегія суддів. 
При цьому апеляційний суд, перевіряючи доводи апеляційних скарг сторони захисту, враховуючи викладене, а також суспільну небезпеку вчинених злочинів, антисоціальну поведінку винного, погодився із висновками суду першої інстанції щодо виду та розміру призначеного засудженому покарання, вказавши, що  саме такий захід примусу відповідає меті покарання, є співрозмірним характеру вчинених діянь та їх наслідкам, тому відсутні підстави вважати його невідповідним ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі винного, з чим погоджується і колегія суддів.
Водночас суд апеляційної інстанції, погоджуючись із призначеним судом першої інстанції винному покаранням, не взяв до уваги доводи останнього про те, що викрадені речі були повернуті потерпілим, оскільки їх повернення відбулось саме внаслідок дій правоохоронних органів.
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК України дав належну оцінку доводам, викладеним в апеляційних скаргах сторони захисту, в тому числі і тим, на які засуджений посилається у касаційній скарзі, та обґрунтовано відмовив у їх задоволенні. Свій висновок апеляційний суд переконливо мотивував в ухвалі, і вважати його необґрунтованим чи сумнівним немає підстав.
При цьому як встановлено апеляційним судом, яких небудь нових даних про особу винного ОСОБА_4 чи про наявність обставин, які б пом`якшували покарання та істотно знижували ступінь тяжкості вчинених злочинів, в апеляційних скаргах сторони захисту не було наведено.
З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав, які вказували б на неправильність застосування судами закону України про кримінальну відповідальність, а саме, не застосування положень ст. 69 КК України, що призвело б до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого через суворість, та погоджується з визначеним видом і розміром призначеного покарання, оскільки врахуванню підлягали всі наявні у кримінальному провадженні обставини.
Таким чином, на переконання колегії суддів, призначене засудженому покарання, з огляду на вимоги ст. 50 КК України, узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_4 і попередження нових кримінальних правопорушень, справедливим, та відповідає вимогам ст. 65 КК України.
Інші доводи касаційної скарги засудженого не містять вказівки на порушення судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді провадження в частині призначення йому  покарання норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.
Отже, обґрунтування касаційної скарги засудженого не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 05 жовтня 2023 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                             ОСОБА_2                                           ОСОБА_3