ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 544/671/23  Номер провадження 22-ц/814/4064/23	Головуючий у 1-й інстанції Ощинська Ю.О.  Доповідач ап. інст. Лобов О. А.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Лобов О.А.
судді: Дорош А.І., Триголов В.М.
розглянув у м.Полтаві в порядку письмового провадження без виклику учасників справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 01 червня 2023 року (час ухвалення судового рішення з 13:54:16 до 14:42:18; дата виготовлення повного текста судового рішення – 05 червня 2023 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в :

У березні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачки на його користь заборгованість за договором позики з урахуванням індексу інфляції у розмірі 39 053,29 грн, 3% річних у розмірі 998,79 грн, судові витрати у розмірі 1 098,60 грн та моральну шкоду у розмірі 1 500 грн.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 14.04.2021 відповідачка позичила з каси його магазину кошти у розмірі 31 000 грн. Вони уклали усний договір позики, на підставі чого відповідачка власноруч написала позивачу розписку та зобов`язалася повернути йому борг за півроку, тобто до 14.02.2022. Проте, у зазначений у розписці термін відповідачка борг не повернула, неодноразові звернення позивача з вимогою повернути борг позитивних результатів не дали.

Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 01 червня 2023 року позов задоволений частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики від 14.08.2021 з урахуванням індексу інфляції у розмірі 34 252,25 грн, 3% річних у розмірі 870 грн, а всього на загальну суму 35 122 (тридцять п`ять тисяч сто двадцять дві) гривні 25 копійок.
Вирішено питання судових витрат.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження факта отримання нею коштів, який вона заперечує категорично, а розписка не містить необхідних відомостей, які б давали змогу встановити, що між сторонами дійсно був укладений договір позики.
Суд за відсутності будь-яких достовірних підтверджень прийняв на віру твердження позивача про те, що чоловік відповідачки добровільно сплатив 4 000 грн у рахунок повернення коштів за розпискою. 

Відзив на апеляційну скаргу судом не отримано. 

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав:
Відповідно до п.1 ч.1 ст.371, ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З матеріалів справи вбачається, що 14.08.2021 між сторонами укладений договір позики, згідно якого, відповідачка зобов`язався повернути позивачу борг в сумі 31 000 грн за пів року (6 місяців), тобто до 14.02.2022.
На підтвердження укладення договору позивач надав суду оригінал розписки такого змісту: «Розписка. Я, ОСОБА_3 , зобов`язуюсь повернути тридцять одну тисячу на півроку. 14.08.2021р. Луценко – підпис». 
У судовому засіданні позивач повідомив, що чоловік відповідачки після написання розписки частково сплатив борг за останню у сумі 4 000 грн. 

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності фата укладення між сторонами договору позики і факта невиконання відповідачкою у повному обсязі обов`язку з повернення отриманих у борг коштів. 
Відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов висновку, що у судовому засіданні не знайшло своє підтвердження та не підкріплено письмовими доказами, понесення позивачем моральної шкоди.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується такими міркуваннями.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
На переконання апеляційного суду рішення суду першої інстанції відповідає наведеним вимогам закону. 
Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. 
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України).
Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.
За змістом ст.545 ЦК України підтвердженням виконання боржником обов`язку з повернення коштів є наявність у нього боргового документа (розписки).
       Згідно норм параграфу першого глави 71 ЦК України істотними умовами договору позики є указівка на сторони угоди, предмет цієї угоди (грошові кошти, речі, їх кількість, якість, тощо), строк і умови їх передачі і повернення.
       Відповідно до ст.1051 ЦК України якщо позичальник оспорює договір позики з підстав його безгрошовості, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або ж були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом насильства, обману, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. 
За змістом положень ст.12, ст.13, ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності і диспозитивності. Кожна із сторін зобов`язана довести належними і допустимими доказами ті, обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Суд розглядає цивільні справи у межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд не може збирати докази, що стосуються спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судоми у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійснені учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів. 
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
       Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про доведеність факта укладення між сторонами договору позики.
       Зміст розписки дає підстави стверджувати, що він місить істотні умови договору позики, відсутність у розписці відомостей про позикодавця у цьому конкретному випадку не може свідчити про неукладення договору позики, так як саме позивач ОСОБА_2 пред`явив суду оригінал розписки.
       Відповідачка у відзиві на позов (а.с.26-27) стверджувала, що вона взагалі жодних розписок не писала, але у суді першої інстанції вже пояснювала, що вона писала таку розписку, проте на користь іншою особи, якої саме вона відмовилася повідомити. 
       Суд першої інстанції оцінив належним чином заяву позивача про добровільну сплату чоловіком відповідачки коштів (4 000 грн) у рахунок повернення боргу, оскільки з огляду на принцип диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) і права учасників процесу (ст.43, ст.49 ЦПК України) позивач самостійно визначає межі (розмір) заявлених ним вимог, і добровільне визнання позивачем того факта, що частково кошти були сплачені, навіть за відсутності доказів про такий факт, не може свідчити про неукладеність договору позики.
        Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Зважаючи на встановлене, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції. 
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В: 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 01 червня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 22 листопада 2023 року.

     Головуючий суддя                                                    О. А.Лобов  

     Судді                                                                          А.І.Дорош

В.М. Триголов